Henning Mankell

Pohyblivý písek

Copyright © Henning Mankell, 2014

Published by agreement with Copenhagen Literary
Agency ApS, Copenhagen

Cover photo © Gideon Mendel / Corbis via Getty Images

Translation © Hana Švolbová, 2017

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-329-6 (PDF)

ISBN 978-80-7577-330-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-331-9 (MobiPocket)

Evě Bergmanové

Tuto knihu věnuji také památce pekaře Terentia Nea a jeho ženy, jejíž jméno neznáme. Jejich podobizny se nacházejí na fresce v jejich domě v Pompejích.

Dva lidé uprostřed života. Jsou vážní, ale zároveň zasnění. Ona je velmi krásná, nicméně plachá. Také on působí nesmělým dojmem.

Vypadají jako dva lidé, kteří svůj život berou velmi vážně.

Když v roce 79 po Kristu vybuchla sopka, nejspíš neměli moc času, aby pochopili, co se stalo. Zemřeli tam, vprostřed života, pohřbení pod žhavou lávou a popelem.

Nestyď se, že jsi člověk, buď hrdý!

V tobě se donekonečna otevírá klenba za klenbou.

Nikdy tě nedokončí, a tak to i má být.

Tomas Tranströmer, „Románské oblouky“

Část I/

Křivý prst

1/
Autonehoda

Brzy ráno šestnáctého prosince mě Eva zavezla na benzinku Statoil v Kungsbace, kde jsem si vyzvedl pronajatý vůz. Měl jsem zajet do městečka Vallåkra u Landskrony. Auto jsem měl vrátit večer. Následující den mě čekala vánoční autogramiáda mého posledního románu v několika knihkupectvích v Göteborgu a Kungsbace.

Zimní ráno bylo sychravé. Ale beze srážek. Když se jako obvykle zastavím ve Varbergu na snídani, zabere mi cesta tři hodiny.

Moje divadelní ředitelka z Maputa přijela na návštěvu do Švédska. S Manuelou Soeiro spolupracuji už třicet let. Jednalo se o první pořádnou schůzku k představení, které jsme chystali pro příští podzim. Manuela bydlela u Eyvinda, který měl režírovat verzi Hamleta, o níž jsem přemýšlel snad všechna ta léta, kdy jsem působil v Teatro Avenida.

Záhy mě napadlo, že právě Hamlet je taková naprosto zřejmá africká královská sága. V Shakespearovi se nacházelo něco „černého“, co by se dalo vyzdvihnout. Faktem je, že existuje téměř totožný příběh, který se v jižní části Afriky odehrál v devatenáctém století. Mě napadlo, že když nakonec všichni zemřou a na scénu vstoupí Fortinbras, jedná se o bílého muže, který dorazil, aby opravdu začal kolonizovat Afriku. Přišlo mi tedy logické nechat Fortinbrase zakončit hru monologem „být, či nebýt“.

Když chcete uvádět Hamleta, musíte mít toho správného herce. My jsme ho už získali. Jorginho to zvládne. V posledních letech vyzrál. Navíc patřil v souboru k těm s největším jazykovým nadáním. Měl jsem pocit, že buď teď, nebo nikdy.

Když jsem projížděl krajem Halland, těšil jsem se na celý den. Byl jsem plný velkého očekávání.

Směrem na jih byly silnice suché, přestože na nebi visely těžké mraky. Nejel jsem nijak rychle, ne jako obvykle. Uvedl jsem čas příjezdu a nechtěl jsem přijet moc brzy.

Odehrálo se to velmi rychle. Severně za Laholmem odbočuji do levého pruhu, abych předjel pomalý nákladní vůz. Někde na vozovce se nachází skvrna, asi od oleje. Najednou dostanu smyk, který se mi nedaří vyrovnat. Auto míří přímo do svodidel. Čelní náraz, vystřelený airbag. Před očima se mi zatmí a na několik vteřin upadnu do bezvědomí.

Tiše sedím. Co se stalo? Cítím, že všechno je v pořádku. Nejsem zraněný, nekrvácím. Potom vystupuji. Auta zastavila a přibíhají ke mně lidé. Po pravdě jim říkám, že nejsem zraněný.

Postavím se na okraj silnice a volám Evě. Když se ozve v telefonu, snažím se být naprosto klidný.

„To jsem já. Slyšíš?“ povídám. „A slyšíš, že je všechno tak, jak má?“

„Co se stalo?“ zeptá se okamžitě.

Vyprávím o nehodě. Zmírním ránu do svodidel. Všechno je v pořádku. Přesně nevím, co se bude dít. Ale je mi dobře. Nevím, jestli mi věří.

Potom volám do Vallåkry.

„Nedorazím,“ oznamuji. „Za Laholmem jsem najel do svodidel. Nejsem zraněný. Ale pojedu domů. Auto je na odpis.“

Přijíždí policie. Podstoupím dechovou zkoušku. Potvrdí, že jsem střízlivý. Popisuji nehodu. Během té doby odtahují hasiči auto, které přijde rovnou do šrotu. Řidič záchranky se ptá, jestli by mě přece jenom neměl zavézt na kontrolu do nemocnice. Odmítnu. Nic mě přece nebolí.

Policisté mě zavezou na nádraží v Laholmu. O půl hodiny později sedím ve vlaku, který míří zpět do Göteborgu. Z cesty do Vallåkry sešlo.

Ještě pořád na ni nedošlo. Stejně jako na autogramiádu z následujícího dne.

Ačkoliv pořádně nedokážu říct proč, datuji své onemocnění rakovinou právě k tomuto dni, šestnáctému prosinci 2013. Samozřejmě to postrádá veškerou logiku. Můj nádor s metastázami musel růst delší čas. Onoho dne se také neprojevily žádné příznaky.

Bylo to spíš varování. Něco se děje.

O týden později, přesně na Vánoce, jsme s Evou odjeli do našeho bytečku v Antibes. Na Štědrý den mě probudil bolavý a ztuhlý zátylek. Napadlo mě, že jsem jako pitomec špatně ležel a zablokoval si krk.

Ale bolest nepolevovala. Navíc se rychle šířila do pravé paže. Ztratil jsem cit v pravém palci. Nakonec jsem zavolal jednomu ortopedovi ve Stockholmu, kterého se mi podařilo zastihnout, ačkoliv byly svátky. Odcestoval jsem do Švédska a on mě dvacátého osmého prosince vyšetřil. Domníval se, že by se mohlo jednat o počínající výhřez ploténky v krční páteři, ale samozřejmě to není možné určit bez důkladného rentgenového vyšetření. Dohodli jsme se, že k tomu dojde po svátcích.

A pak přišel osmý leden. Ráno bylo chladné a lehce sněžilo. Myslel jsem si, že půjde jenom o potvrzení vyhřezlé ploténky. Bolest v zátylku přetrvávala. Silné léky proti bolesti pomáhaly jen na to nejhorší. Bylo nutné krk ošetřit.

Brzy ráno jsem podstoupil dvojí rentgenování. Po dvou hodinách se zablokovaný krk a domnělý výhřez ploténky přeměnily ve vážnou diagnózu rakoviny. Na obrazovce mi ukázali třícentimetrový nádor v levé plíci. V krčním obratli mám metastázu. Ta způsobila bolest.

Dostal jsem velmi jasnou informaci. Je to vážné, možná neléčitelné. Ochromeně jsem se zeptal, jestli to znamená, abych odešel domů a čekal na konec.

„Dřív by to tak bylo,“ řekl lékař. „Dnes ale jednáme.“

V Sofiině nemocnici, kde jsem se výsledky dozvěděl, se mnou byla Eva. Když jsme potom stanuli venku v chladném zimním dni a čekali na taxi, moc jsme toho nenamluvili. Vlastně jsme neříkali nic.

Sledoval jsem však dívenku, která, plná energie a radosti, skákala ve sněhové závěji.

Představil jsem si sám sebe jako dítě skákající ve sněhu. Teď mi bylo šedesát pět a dostal jsem rakovinu. Neskákal jsem.

Jako by mi Eva četla myšlenky. Pevně mě chytila za ruku.

Když jsme odjížděli, dívka pořád poskakovala v závěji.

Dnes, osmnáctého června, když to píšu, můžu uplynulý čas popsat jako dlouhý i krátký zároveň.

Nemůžu udělat tečku. Ani za smrtí jako východiskem, ani za uzdravením. Jsem uprostřed. Ke konečnému, platnému výsledku jsem nedospěl.

Tímto jsem si však prošel a toto jsem prožil. Příběh postrádá konec. Stále se odvíjí.

A právě o tom pojednává tato kniha. O mém životě. O tom, co bylo, a o tom, co je.

2/
Lidé nedobrovolně mířící
mezi stíny

Dva dny po autonehodě jsem navštívil släpský kostel, který leží poblíž místa, kde bydlím, u moře, severně od Kungsbacky. Přepadla mě náhlá potřeba podívat se na obraz, který jsem si prohlížel už mnohokrát. Na obraz, který se nepodobá žádnému jinému.

Jedná se o rodinný portrét. Sto let před vynálezem fotografie si jeden majetný člověk objednal olejomalbu. Obraz představuje vikáře Gustava Fredrika Hjortberga a jeho manželku Annu Helenu společně s jejich patnácti dětmi. Malba pochází z počátku sedmdesátých let osmnáctého století, kdy bylo Gustavu Hjortbergovi přes padesát. O několik let později, v roce 1776, zemřel.

Možná to byl člověk, který ve Švédsku zavedl brambory.

Uchvacující a zvláštní, možná i děsivá na tomto obraze je skutečnost, že umělec Jonas Durchs, když se chopil svého úkolu, nezpodobnil pouze ty, kteří žili. Namaloval také děti, které už zemřely. Jejich krátká návštěva na zemi skončila. Ale na rodinný portrét patří.

Malba je komponovaná ve stylu obvyklém pro svou dobu. Chlapci, jak mrtví, tak živí, jsou shromážděni kolem otce vlevo, zatímco dívky stojí u matky na opačné straně.

Ti, kteří jsou naživu, upírají pohled na pozorovatele. Je tam mnoho opatrných, možná plachých úsměvů. Avšak mrtvé děti jsou vyobrazeny napůl odvrácené nebo s tvářemi částečně zakrytými zády těch živých. Z jednoho z mrtvých chlapců vidíme jenom kštici a jedno oko. Jako by se zoufale snažil, aby se také mohl zúčastnit.

V kolébce před matkou leží napůl skryté miminko. V pozadí jsou vidět dívky. Celkem lze napočítat šest mrtvých dětí.

Jako by se čas na obraze zastavil. Přesně jako na fotografii.

Gustav Hjortberg byl jedním z Linného učedníků, ačkoliv nikdy nepatřil mezi ty nejzásadnější. Jako lodní kaplan podnikl nejméně tři cesty do Číny s Východoindickou společností. Na obraze se nachází glóbus a lemur. Hjortberg drží v ruce popsaný papír. Ocitáme se v sečtělé rodině. Gustav Hjortberg žil a zemřel s ideály osvícenství. Navíc byl široko daleko znám jako léčitel. Lidé podnikali poutě do Släpu, aby se jim dostalo rady a uzdravení.

Od doby, kdy tito lidé žili a zemřeli, uplynulo asi dvě stě padesát let. Osm či devět generací, víc ne. V mnohém jsou našimi současníky. A především patří ke stejné civilizaci jako my, kteří se na obraz díváme.

Všichni na plátně se usmívají. Část z nich poněkud strnule, jiní introvertně, další naprosto otevřeně, k osobě pozorovatele až důvěrně.

Avšak to, co si z obrazu zapamatujete, jsou samozřejmě ony odvrácené a napůl skryté děti. Ti mrtví. Jako by se někam pohybovali, pryč od pozorovatele, do světa stínů.

To, co uchvacuje, je nechuť těch mrtvých dětí zmizet.

Vlastně neznám žádné jiné tak silné zobrazení výjimečné tvrdohlavosti života.

Přeji si, aby právě tento obraz přežil jako vzkaz od naší civilizace. Do budoucnosti, která je tak vzdálená, že si ji nedokážu představit. Spojuje víru v rozum a zároveň tragické lidské poměry.

Je v něm všechno.

3/
Velký objev

V citovém zmatku, který mě zaplavil poté, co se ze zablokovaného krku vyklubala rakovina, jsem si uvědomil, že mě vzpomínky často zavádějí zpět do dětství.

Přesto však trvalo, než jsem pochopil, že mi chce moje paměť pomoci porozumět, vytvořit východisko, abych našel způsob, jak se vypořádat s životní katastrofou, která mě postihla.

Někde jsem prostě musel začít. Musel jsem si vybrat. A byl jsem čím dál víc přesvědčený, že začátek se nacházel v mém dětství.

Nakonec jsem zvolil chladný zimní den roku 1957. Když ráno otevírám oči, nevím, že tento den odhalí velké tajemství.

Časně ráno za tmy mířím do školy. Je mi devět let. Právě dnes ráno je můj nejlepší kamarád Bosse nemocný. Obvykle ho vyzvednu u domu, který leží jenom pár minut od budovy soudu, kde bydlím já. Otevře mi jeho bratr Göran a oznámí, že Bosseho bolí v krku, a zůstane tedy doma. Do školy tak musím jít sám.

Městečko Sveg je malé. Nejsou tu žádné dlouhé cesty. Přestože od onoho zimního dne uplynulo padesát sedm let, pamatuji si všechno do nejmenších podrobností. Roztroušené pouliční lampy, jak se pomalu pohupují v nárazovém, nicméně slabém větru. Jedna lampa před obchodem s barvami má rozbitý kryt. Včera byl v pořádku. Takže se to muselo stát v noci.

Zatímco jsem v noci spal, muselo sněžit. Před obchodem s nábytkem už někdo sníh z chodníku odhrabal. Nejspíš otec Ingy-Britty, kterému obchod patří. Inga-Britt se mnou také chodí do třídy. Ale je to holka, spolu do školy nikdy nejdeme. I když rychle běhá. Nikdo ji nikdy nedohoní.

Dokonce si vzpomínám, co se mi zdálo: Stojím na kře v proudu řeky Ljusnan, která se vine kousek za domem, kde bydlím. Kra míří na jih, je obleva. Panuje jaro. Nacházet se sám na ledové kře by mělo být děsivé, protože to je nebezpečné. Je to sotva pár měsíců, co se jeden kluk starší než já utopil, když se na jezeře poblíž městečka nečekaně prolomil led. Vtáhlo ho to pod něj a ještě ho nenašli, ačkoliv na místo dorazili hasiči a propátrali ho. Na jeho lavici ve škole nakreslila třídní učitelka kříž. Ještě tam je. Všichni ve třídě se bojí děr v ledu a nehod a strašidel. Všichni se bojí toho nepochopitelného, čemu říkáme Smrt. Kříž na školní lavici je hrůza.

Ale ve snu je kra bezpečná. Vím, že do vody nespadnu.

Od obchodu s nábytkem přejdu ulici a zastavím se před Lidovým domem. Skví se na něm dvě výlohy. A také dvakrát za týden se změní v biografu film. Přijíždějí v hnědých kartonových krabicích z příjmu zboží na nádraží. Buď se sem dostávají vlakem z Orsy, z jihu, nebo je přiváží motorák z Östersundu. Cestu z nádraží stále obstarává kůň s valníkem. Engman, vrátný v Lidovém domě, krabice zvedá. Já jsem to jednou zkusil, ale marně. Pro devítiletého kluka byly příliš těžké. Kartony obsahují špatný western, který zhlédnu později. Je to jeden z těch béčkových nebo céčkových filmů, v nichž lidé mluví a mluví a na konci vybojují krátký souboj. Sotva něco víc. A všechno v podivných barvách. Postavy jsou často pořezané ve tváři a nebe je víc zelené než modré.

Vidím, že Engman bude promítat Tvrďáka a jeden švédský film s Nilsem Poppem. Jediná výhoda tohoto snímku spočívá v tom, že je přístupný. Nebudu se muset proplížit sklepním okýnkem, kudy vede moje a Bossova tajná cestička na filmy dětem nepřístupné.

Právě toho chladného rána před sedmapadesáti lety jsem prožil jeden ze zásadních okamžiků, které navždy ovlivnily můj život. Tu situaci si vybavuji s téměř dokonalou přesností. Jako by se mi ta vzpomínka vypálila do paměti. Najednou mě přepadlo náhlé prozření. Jako bych dostal kopanec. Slova se mi v hlavě sama zformulovala:

„Já jsem já, a nikdo jiný. Já jsem já.“

V tu chvíli jsem získal svou identitu. Předtím byly mé myšlenky tak dětské, jak měly být. Najednou nastal úplně nový stav. Identita je předpokladem vědomí.

Já jsem já, a nikdo jiný. Nemůžu se vyměnit s nikým jiným. Ze života se najednou stala vážná záležitost.

Nevím, jak dlouho jsem tam v mrazu a tmě s tím novým, ochromujícím poznáním stál. Vzpomínám si pouze, že jsem přišel pozdě. Když jsem otevřel dveře školní budovy, Rut Prestjanová, moje třídní učitelka, už hrála na varhany. Odložil jsem si bundu a čekal. Opozdilcům bylo přísně zakázáno vtrhnout dovnitř, když už se zpíval žalm a začala ranní modlitba.

Konec přece jenom přišel, v lavicích to zarachotilo, já jsem zaklepal a vstoupil. Jelikož jsem téměř nikdy pozdě nechodil, paní Prestjanová se na mě jenom zkoumavě podívala a pokývla hlavou. Kdyby vytušila lenost a nezájem, pověděla by to.

„Bosse je nemocný,“ řekl jsem. „Bolí ho v krku a má horečku. Dneska nepřijde.“

Potom jsem se posadil do lavice. Rozhlédl jsem se. Nikdo neodhalil nic z toho velkého tajemství, které v sobě nosím od onoho mrazivého rána roku 1957.

4/
Pohyblivý písek

Život jako by se najednou zúžil. Toho časného rána hned po začátku roku 2014, když mi byla potvrzena diagnóza rakoviny, jako by se život skrčil. Myšlenek ubylo, v hlavě se mi prostírala jakási pustá krajina.

Možná jsem se neodvažoval myslet na budoucnost. Představovala nejisté, zaminované území. Místo toho jsem se neustále vracel do dětství.

Někdy kolem osmi devíti let jsem jistou dobu intenzivně přemýšlel o tom, jaká smrt mě děsí ze všech nejvíc. Není to divné. V tomto věku děti o takových věcech přemýšlejí. Život a smrt začínají představovat zásadní otázky, s nimiž je nutné se vyrovnat. Děti jsou vážná stvoření. Především ve věku, kdy se postupně odhodlávají udělat krok k uvědomělému člověku. K člověku vědomému si skutečnosti, že má jednu identitu, která není zaměnitelná. To, jak vypadáte v zrcadle, se odrazí ve vašem životě. Ale za tím se skrývá vždycky člověk, kterým jste.

Identita se buduje tím, že se odvážíme vypořádat se se složitými otázkami. To vědí všichni, kdo na své dětství úplně nezapomněli.

Nejvíc mě děsilo, že budu kráčet po zamrzlém jezeře nebo řece a voda mě stáhne pod led a já se nedokážu vyhrabat zpět nahoru. Utopím se těsně pod ledovou krustou, kterou pronikají sluneční paprsky. Udusím se v mrazivé vodě. Z té paniky se nikdo nedokáže dostat. Křik nikdo neslyší. Křik zamrzne jako led a smrt.

Tento strach není nijak zvláštní. Vyrostl jsem v kraji Härjedalen, kde jsou zimy dlouhé a ponuré.

V té době, když mi bylo osm či devět let, se také přihodilo, že jedna dívka v mém věku se zatoulala na příliš tenký led jezera Sandtjärn. Byl jsem u toho, když ji vytahovali. Novina se po Svegu roznesla rychle. Seběhli se všichni. Bylo to v neděli. Její rodiče stáli u jezera pokrytého ledem, v jehož bělosti zela černá díra. Když dobrovolní hasiči dívku svými háky zachytili, rodiče se nezachovali tak, jak to známe z filmů nebo knížek. Nekřičeli. Byli dočista němí. Jiní lidé plakali. Učitelka, jak si vzpomínám. Farář a dívčini nejbližší kamarádi.

Někdo zvracel do sněhu. Panovalo hluboké ticho. Od všech úst stoupaly bílé obláčky páry jako nerozluštitelné kouřové signály.

Utonulá nebyla ve vodě příliš dlouho. Byla však úplně ztuhlá. Když ji pokládali na sníh, její vlněné šaty skřípaly a praskaly. Obličej měla úplně bílý, jako by ji nalíčili. Světlé vlasy pod červenou čepicí trčely do stran jako žluté rampouchy.

Existovala však i další smrt, která mě děsila. Někde jsem o ní četl. Později jsem si zkoušel vzpomenout, kde to bylo. Možná v magazínu o rekordech, v němž se mísily sportovní příběhy s napětím a dobrodružstvím. Nebo to mohl být nějaký cestopis z Afriky či arabských zemí. Nikdy jsem to vyprávění nenašel.

Jednalo se o pohyblivý písek. Jak jistý muž oblečený v khaki uniformě, se zbraní přehozenou přes rameno vstoupil na zrádný písek a okamžitě uvízl. Nehybně ho to stahuje dolů, nemůže vyváznout. Posléze mu písek začne plnit ústa a nos. Muž je odsouzen. Udusí se a nakonec v písku zmizí i poslední kousek vlasaté hlavy.

Pohyblivý písek je živý. Zrnka písku se proměnila ve strašidelná chapadla, která člověka pohltí. Masožravá písečná díra.

Zrádným ledům jsem se dokázal vyhnout. U jezer ani u řeky Ljusnan právě moc písečných pláží nebylo. Ale mnohem později, když jsem chodil po písečných dunách ve Skagenu, nebo ještě dál v čase, když jsem se procházel po afrických plážích, se vzpomínka na zrádný pohyblivý písek vynořila.

Když jsem se dozvěděl, že mám rakovinu, strach se opět vrátil. Udeřil plnou silou, napadá mě nyní.

Pocit, který mě zaplavil, byl právě děs z pohyblivého písku. Odolával jsem tomu, abych byl stažen a pohlcen tím naprosto paralyzujícím poznáním, že jsem dostal těžkou, nevyléčitelnou nemoc. Trvalo to deset dní a nocí se čtyřhodinovým spánkem, abych se udržel a nenechal se ovládnout strachem, který hrozil, že zničí veškerou mou sílu vzdorovat.

Nevzpomínám si, že bych jedinkrát propadl zoufalství a rozplakal se. Nebo že bych ze zoufalství začal křičet. Jednalo se o tichý boj o přežití v pohyblivém písku.

A nenechal jsem se stáhnout. Nakonec jsem se z písku dokázal vyhrabat a začal zpracovávat to, co se přihodilo. Myšlenka, že si lehnu a počkám na smrt, zmizela. Podstoupím léčbu, která je v současnosti dostupná. Přestože mě nikdy úplně nevyléčí, existuje možnost, že budu žít o něco déle.

Onemocnět rakovinou je životní katastrofa. Teprve později zjistíme, jestli to zvládneme, jestli dokážeme vzdorovat. Co jsem si myslel a co jsem prožíval během oněch deseti dní, poté co jsem přijal tu katastrofální diagnózu, mi zatím není úplně jasné. Možná ani nikdy nebude? Těch deset dní na počátku ledna 2014, po Třech králích, je zrovna tak zastíněných, zrovna tak temných jako vrchol švédské zimy s jejími krátkými dny. Fyzicky mě tu a tam přepadl nával zimnice, který mi nyní zpětně připomíná situace, kdy jsem trpěl malárií. Ležel jsem v posteli s peřinou pevně přitaženou k bradě.

Dnes jsem si jistý pouze prožitkem pocitu, že se zastavil čas. Všechno se shluklo, jako ve staženém a zhuštěném vesmíru, do jediného bodu, v němž neexistovalo žádné předtím nebo potom — pouze ono nyní. Člověk lpící pevně na okraji smrtelně pohlcujícího pohyblivého písku.

Když jsem nakonec překonal chuť to vzdát, nechat se pohltit propastí, prostudoval jsem si v knihách, co to vlastně pohyblivý písek je. A zjistil jsem, že zkazky o písku, který dokáže stáhnout a usmrtit člověka, jsou jenom mýtus. Všechny tradované historky jsou smyšlené. Tuto záležitost prozkoumala pomocí praktického experimentu mimo jiné jedna nizozemská univerzita.

Nicméně podobenství s pohyblivým pískem je to, k čemu se dnes přiznávám.

Tak vypadalo oněch deset dní, které dočista změnily předpoklady mého dalšího života. Pohyblivý písek představoval bránu do pekla, z níž se mi nakonec podařilo uniknout.

5/
Budoucnost se skrývá
pod zemí

Slovo „Onkalo“ jsem poprvé uslyšel na podzim 2012. Tehdy jsem samozřejmě neměl tušení, že za pár let dostanu rakovinu.

Onkalo je finské slovo a znamená „dutina“. Lze jej použít také pro něco tajemného nebo k vyjádření, že „trollové žijí v dutinách kopců“.

Čirou náhodou se mi ve vlaku mezi Göteborgem a Stockholmem dostal do rukou novinový článek o práci na hloubení tunelů a hluboko položených prostor ve skalách ve finském podloží, v nichž by se měl po — takřka — nekonečnou budoucnost ukládat jaderný odpad. Aspoň po období ne kratší než sto tisíc let. Přestože je radioaktivní odpad nejnebezpečnější — nejsmrtelnější — prvních tisíc let, musí být konečné uložení garantováno pro následující tři tisíce generací.

S jadernou energií jsem žil celý život. Z dětství si matně pamatuji, jak se protestovalo a jaký panoval strach z atomových zbraní a devastující války mezi Sovětským svazem a Spojenými státy, které byly jako dvě šelmy, pouze dočasně oddělené a náhodou umírněné. Potom nastoupila jaderná energie, nehoda u ostrova Three Mile Island, pak Černobyl a nejnověji Fukušima. Žiji s přirozeným přesvědčením, že už nyní odpočítávají hodiny čas do další katastrofy. Pochybuji o jaderné energii. Každé neštěstí či incident blížící se katastrofě mé negativní stanovisko posílily. Pochopitelně vím o pomalém rozpadu radioaktivity a o tom, jak nebezpečný je odpad, s nímž budeme muset žít po tisíciletí. Avšak teprve onoho podzimního dne před dvěma lety jsem vážně pochopil, co to znamená.

Článek otiskli na anonymní stránce. Ostatní zprávy — o milostném životě rockových hvězd, o tom, jak plánovat odvody daní, aniž bychom se dopustili něčeho protizákonného, či jak se zbavit několika kilo během dvou týdnů — působily jako daleko důležitější sdělení.

Samozřejmě tomu rozumím. Život se žije teď.

Lidé často nedokážou napnout svou zvědavost nebo zájem dál než do nejbližších dní, měsíců nebo let. Nebo spíš k dalšímu losování loterie či hry, v níž doufají ve výhru a osvobození od všech povinností tím, že utečou do nějakého ráje v Karibiku či Asii.

Lidé dnes v naší části světa nevěří v Boha. Věří ve stírací losy a podobné záležitosti. Škrábají a hrají donekonečna. Pokud mají štěstí, jsou šikovní a podaří se jim vyhrát velké obnosy, trefili se do černého. Už nemusejí pracovat, nemusejí se starat, jenom dál mohou s arogantním opovržením pozorovat společnost.

Připadá mi, že umění vyhrávat tuto situaci vystihuje velmi přesně. A ne nadarmo. Nyní je možné vyhrát téměř měsíční plat — samozřejmě už zdaněný — na pětadvacet let, nebo možná ještě víc.

Nicméně v oněch novinách byl ten článek o jisté skrýši ve finském skalnatém podloží. V ní se má uchovávat radioaktivní odpad po nekonečně vzdálený čas.

Několik dní po oné cestě vlakem jsem napsal do Onkala a požádal, zda bych to místo mohl navštívit. Dostal jsem příkrou odpověď, že nejsem vítán. V dopise mi sdělili, že si nepřejí, abych zařízení použil jako scénu či místo pro nějaký thriller. Dopáleně jsem odepsal, že mě to ani nenapadlo. Pokud mám nějaký záměr, pak filozofický. Jak lze garantovat uchování životu nebezpečného odpadu po období sto tisíc let? Když jsou nejstarší dosud stojící lidské stavby staré možná pět nebo šest tisíc let? Jak lze zaručit něco, co nikdo z nás dnes žijících nebude nikdy moct zkontrolovat?

Obdržel jsem další odpověď, že se rozhodli nepřijímat návštěvníky, jelikož není možné zaručit jejich bezpečnost dole ve skalních prostorách a tunelech. Mně to samozřejmě připadalo děsivé a zároveň komické, že není možné garantovat bezpečnost jediného návštěvníka, když současně tvrdí, že úložna tam bude až do nepochopitelně vzdálené budoucnosti, dlouho poté co já i onen ředitel, který mi odpovídal na dopisy, budeme mrtví a naše těla se v hrobech rozpadnou.

Pochopil jsem, že finské úložiště Onkalo nikdy nebudu smět navštívit. Podobné práce však probíhaly i ve Švédsku. Poblíž města Oskarshamn.

To město jsem několikrát navštívil, když mi bylo osmnáct. Bylo to dávno předtím, než byla ve Švédsku spuštěna první jaderná elektrárna. A už vůbec nebyla vládě nebo občanům předložena otázka zpracování radioaktivního odpadu.

Napsal jsem do jaderné elektrárny v Oskarshamnu, odkud mi odpověděli, že jsem vítán. O několik měsíců později jsem tam zajel.

Dnes když žiju s rakovinou, mám pocit, že jsem získal nový a nečekaný pohled na to, jak nakládáme s jaderným odpadem.

6/
Bublina ve skle

Viktor Sundström, tak se jmenoval jeden inženýr samouk, který se oženil s mou tetou. Stal se mi v mládí přítelem, jelikož byl, přes svůj věk, stále politický rebel. Dožil se snad pětadevadesáti let. Nikdy ho neunavilo vyprávět o hrozivých podmínkách, v nichž museli žít koncem devatenáctého století chudí lidé z kraje Värmland, odkud pocházel.

Jednou se mi pokusil vysvětlit, co je to vesmír. Tehdy, v polovině padesátých let, dosud nebyla teorie velkého třesku plně přijatým vysvětlením vzniku vesmíru. Viktor se domníval, že vesmír existoval vždycky. Když jsem se ho zeptal, co existovalo předtím, dostal jsem odpověď, že žádné předtím není.

Samozřejmě nebylo možné tomu rozumět. Celá má dětská představa světa se najednou zhroutila. Matně si vzpomínám, že si Viktor uvědomil, že mě znejistil a možná i vystrašil, když mě o toto „předtím“ připravil.

„Nikdo to neví jistě,“ pronesl smířlivě. „Vesmír je velká záhada.“

Nevěřil v Boha. Oceňoval, že můj otec zakázal mně i mým sourozencům byť se jen přiblížit k nějaké nedělní škole. Sám nikdy nechodil do kostela, pouze pokud se musel zúčastnit pohřbu. Bylo mu naprosto lhostejné, co se po smrti stane s jeho vlastním tělem.

Pro mne byl Bůh děsivá veličina. Neviditelná bytost, která se plíží těsně vedle mě a dokáže mi číst myšlenky. Pochopil jsem, že si ani Viktor, ani můj otec nemyslí, že tento neviditelný Bůh stvořil Zemi a planety a hvězdy. Na několik let mi to přivodilo pocit nejistoty. Nijak mě neuspokojovalo, že vesmír se všemi hvězdami, které září za chladných zimních nocí, je velká záhada.

Musí to být něco víc. Musí existovat nějaké „předtím“.

Ačkoliv jsem se o to pokoušel, nedokázal jsem si tehdy představit budoucnost za sto tisíc let. A nedokážu to ani teď. Představím si matematiku, umím spočítat generace, ale pořád to nechápu. Jak by si nějaký člověk mohl dokázat představit pochopitelný svět za tak dlouhou dobu? Jak si můžeme vybavit potomka v třítisící generaci po nás? Čas před námi se ztrácí ve stejném oparu, jako když se díváme zpět. Ať se otočíme kamkoliv, jsme obklopeni mlhou, nebo spíše hustou tmou. Své myšlenky můžeme vysílat do všech směrů a časových dimenzí. Ale odpovědi, které zachytíme, nejsou příliš cenné. Nezvládneme se poprat s tím, co se zatím nepodařilo zobrazit dokonce ani spisovatelům sci-fi.

Vědci dokážou pomocí matematických modelů vypočítat všechno od vzniku vesmíru až ke dni, kdy se Slunce začne rozpínat a nakonec pohltí naši Zemi, kdy už oceány budou dávno vyschlé a veškerý život ustane. Životodárné Slunce se nakonec stane naší smrtí. Jako obrovský žhnoucí drak spolkne Zemi, než samo zemře a stane se jednou z chladných trpasličích hvězd. Nicméně matematické modely nečiní časové úseky o nic pochopitelnějšími.

Existují jiné cesty, jak se přiblížit nemožnému pokusu o představu světa za sto tisíc let. Jedna z nich vypadá takto:

Před několika lety jsem požádal svého dobrého přítele, který je foukač skla, aby mi vyrobil sklenici se vzduchovou bublinou. Pro zkušeného řemeslníka se sebeúctou se běžně jedná o zmetek, který je nemilosrdně vyhozen. Ale já jsem přemýšlel o rozdílu mezi pravdou a lží, mezi pohádkou a skutečností. V podvědomí jsem měl uloženou i otázku ohledně času a nekonečných vzdáleností.

Povídá se, že vzduchová bublina, uzavřená mezi průhlednými stěnami skla, se pohybuje. Děje se to tak pomalu, že tento pohyb nemůžeme zachytit pouhým okem. Dokonce ani během dlouhého života se bublina viditelně neposune žádným směrem. Trvá to víc než milion let, než se vrátí na místo, které bylo původním, výchozím bodem. Vzduchová bublina má tedy také oběžnou dráhu, stejně jako se planety pohybují v určitých vzorcích a určitou rychlostí.

Harry Martinson o tom krásně napsal ve svém velkém vesmírném eposu Aniara. Pokud si však představíme, že to není mýtus, ale pravda, staneme před dalším problémem: Jak to můžeme kontrolovat? Nikdo, kdo dnes v ruce drží sklenici, tu nebude za milion let. Tisíce generací lidských bytostí nedokážou předat přesné vzpomínky na to, co jejich oči během tisíciletí viděly. Nemůžeme zjistit, jestli je putování bubliny ve skle pravda, nebo lež, mýtus, či ověřitelný fakt.

Samozřejmě mohou vědci pro něco takového sestavit model a provést experiment. Přesto nám může pouze naznačit pravděpodobnost, nikdy nám neposkytne odpověď obsahující přesvědčivou pravdu.

Pokusit se nahlédnout do sto tisíc let vzdálené budoucnosti je jako chůze po provaze mezi tím, co si skrz reálné znalosti dokážeme představit, a tím, co se za pomoci fantazie a mytických zážitků snažíme vytušit.

Člověk je stvoření, které se během tisíciletí vyvíjelo ke stále větší výkonnosti. Asi sotva bychom byli vybaveni tak velkou kreativní kapacitou, která vychází z fantazie a obrazotvornosti, pokud by se nejednalo o nutnou součást naší schopnosti přežít, chránit naše děti, hledat nové cesty, jak opatřit potravu, když obvyklý život naruší sucho, záplavy, zemětřesení nebo výbuch sopky.

Dějiny lidstva, stejně jako všeho živého na Zemi, pojednávají především o vytváření strategií pro přežití. Nic jiného vlastně není důležité. Nakonec se tato schopnost projevuje v tom, že se množíme a necháváme na dalších generacích, aby bojovaly s totožnými problémy přežití, jaké máme my sami.

Život je umění přežít. V podstatě nic jiného.

Sklenice s bublinou stále stojí na poličce u mě doma. Pokud ji nikdo neshodí a ona se nerozbije o podlahu, bude tu ještě dlouho poté, co já zemřu.

A myslím, že se bublina pohybuje. Ale nevidím to.

7/
Závěť

Jednoho dne na jaře 2013 píšu závěť. Stále zbývá sedm měsíců, než se ohlásí bolest v zátylku. Nemám žádné psychické ani fyzické potíže. Nejsem nemocný, nemám pocit, že by smrt čekala za dveřmi.

Důvod pro sepsání závěti je úplně jiný.

Když mi před mnoha lety zemřel otec, zanechal po sobě podrobné instrukce, co se má stát s jeho majetkem. Se sourozenci jsem se tak nikdy nemusel dohadovat, jaká byla jeho poslední vůle. Které svazky dopisů máme spálit? Co se smí zachovat, nebo dokonce číst? Jak máme rozdělit nábytek a knihy? Je někdo, kdo by měl získat dědictví? Části dědictví jsme mohli lehce roztřídit a rozdělit a pak jsme se mohli věnovat podstatně důležitějším smutečním činnostem.

Když sepíšete závěť, jako byste tím potvrdili svou smrtelnost. V jistém směru to člověk dělá z nanejvýš sobeckých důvodů. Ale především, podle mého, aby to usnadnil těm, kteří budou žít dál.

Když je člověk mrtvý, je mrtvý. Pak už nemůže nic ovlivnit.

Žít znamená dokázat říct ano, nebo ne. Po smrti je člověk obklopený tichem.

Kdy začali lidé sepisovat závěti? Pochopitelně tehdy, když začali vlastnit něco, co by mohlo mít cenu pro pozůstalé. Se soukromým vlastnickým právem se zrodila potřeba vyjádření poslední vůle v psané podobě.

Na sepsání závěti nejspíš pomýšlí většina lidí. Ale nikdy to neuskuteční nebo načrtnou jenom pár formulací do poznámkového bloku. Odkládají to. V mnoha případech to jistě vychází z jednoduchého přesvědčení: Lidé se bojí, že tím přivolají smrt, která si pro ně okamžitě přijde. U jiných jde spíš jenom o pocit, že prostě není kam spěchat. Jsme ještě mladí. Včas na to přijde.

Člověk si vytváří největší ze všech iluzí: jestli umřu. Nikoliv: až umřu.

Ale pak člověk přijde o život při autonehodě. Nebo dostane rakovinu, která se rychle šíří, a potom všechny myšlenky na závěť prostě zmizí. Člověk se zvládne věnovat jenom boji o přežití.

Civilizace po sobě závěti nezanechávají. To jenom jednotliví lidé. Mayové ani Inkové, starověký Egypt či římská říše nezanikly během jediné události, jakou je autonehoda nebo výbuch sopky. K zániku došlo plíživě a do poslední chvíle byl popírán. Tak vyspělá civilizace, jako byla ta jejich, prostě zaniknout nemůže. Za to ručili bohové. Jenom bylo potřeba jim obětovat a řídit se radami a požadavky kněží či šamanů a člověk náležel k civilizaci, která bude existovat navždy. Je etablována ve věčnosti a bude procházet pouze pomalými změnami, aniž by v základu stárla.

To je společný jmenovatel všech velkých starověkých civilizací a kultur; těm, kteří v nich žili, připadaly nesmrtelné.

Výmluvným příkladem kultury, která zanikla, je příběh Velikonočního ostrova. Dnes je Rapa Nui, jak se jmenuje v polynéských jazycích, ostrovem vrženým do Tichého oceánu, a to zcela beze stromů. Všude ve zvlněné travnaté krajině se nacházejí obrovské sochy bohů pradávné civilizace. Od chvíle, kdy byl Velikonoční ostrov o Velikonoční neděli roku 1722 objeven posádkou holandského plavidla pod velením kapitána Jacoba Roggeveena, vzbuzují tyto sochy údiv. Část z nich popadala, jiné stále stojí na místech, kam byly kdysi dotaženy a kde byly vztyčeny.

Nejpodivnější je však kamenolom, kde byly sochy vytesány. Leží v něm nedokončené sochy, mimo jiné jedna, která měla být větší než všechny ostatní.

Je to nedokončený bůh. Který nikdy nebude dotesán a s neskutečným úsilím a za pomoci důmyslné techniky převezen na místo, které zvolili kněží, a tam vztyčen.

Kamenolom na Velikonočním ostrově je jako hřbitov zesnulých bohů, které nikdy nikdo nevyužije. Kameníci náhle opustili své nehotové postavy.

Donutil je někdo skončit? Nebo odešli dobrovolně? Utekli v náhlé panice? Skončila najednou jejich víra v to, co bohové představovali? To nikdo neví jistě.

Avšak v případě Velikonočního ostrova není dnes možné s jistotou říct, co způsobilo zánik oné bohaté kultury. Možnosti lze redukovat na několik vysvětlení.

Existuje významný počet vědců, kteří se domnívají, že lidé, kteří ostrov kolonizovali, s sebou — zajisté nedobrovolně — přivezli krysy, které na ostrově neměly přirozené nepřátele, a tak se mohly dramaticky rozmnožit. Živily se semeny palem pokrývajících ostrov.

Velikonoční ostrov osídlili lidé ze souostroví v Tichém oceánu, kteří na svých nejdelších plavbách dorazili až k tomuto osamělému ostrovu. Lesy byly pravděpodobně jedním z důvodů, proč mořeplavci na ostrově zůstali. Mnoho badatelů poukazuje na to, že právě mýcení lesů vedlo k tomu, že se civilizace, která se na ostrově rozvíjela možná čtyři sta let, nakonec nedokázala udržet. Bez dříví nebylo možné stavět lodi. Ani pro rybolov, ani pro to, aby se při zoufalém konci lidé z ostrova dostali pryč, třeba na pobřeží, odkud původně přišli. Lesy byly vykáceny na podpal, ale také proto, aby mohli být bohové dopraveni na místa, kde byli zdviženi a uctíváni. Půdu, původně využívanou pro zemědělství, odvál vítr, když už ji nepoutaly kořeny stromů. A pak tu byly také krysy, které spořádaly semena, takže lesy neměly žádné následovníky.

Nevíme, co se odehrálo v poslední etapě civilizace Velikonočního ostrova. Neexistují žádné písemné záznamy. Avšak nalezené dřevěné sochy ukazují na to, že ostrov byl zasažen hladomorem. Vyřezávané figurky odhalují hladovějící, vyhublé postavy. Vystouplá žebra jsou stejně důležitá jako výraz ve tváři.

Boj o potravu vedl k rozepřím mezi různými skupinami. Není obtížné představit si společenský chaos, náboženské zmatení a brutalitu, k níž se lidé uchylují, když jídlo stačí jenom pro omezený počet z nich.

Nikdo žádnou závěť pochopitelně nesepsal. Ani osobní, ani žádnou zprávu, ze které bychom se dozvěděli, co se stalo v onom posledním období, než Velikonoční ostrov zpustl tak jako kdysi. To, co nám oni poslední lidé zanechali k rozluštění, je němé varování.

Pustý ostrov, povalené nebo nedokončené sochy jsou samy o sobě závětí. A navíc konstatováním, že i ty nejrozvinutější kultury nakonec postihne zánik.

Neexistuje žádná poslední vůle, kterou by po sobě zanechaly předchozí kultury a civilizace. Díky archeologii, paleontologii a dalším vědním oborům se dokážeme prodrat stále dál, stále hlouběji; neustále se zpřesňující pomocníci, jako jsou mikroskopy a hvězdářské dalekohledy, nám umožňují spatřit čím dál víc detailů, abychom pochopili, co bylo před námi a naší dobou.

Dva pojmy shrnují všechno, co bylo, a pravděpodobně i všechno, co přijde:

Přežití a zánik.

Pozorováním světa ve zpětném zrcátku můžeme sledovat, kam my sami míříme. Samozřejmě nebude všechno úplně stejné. Historie se nikdy neopakuje jako imitace.

V našem případě lze přesto říct, že jsme už nyní rozhodli, co bude poslední vzpomínkou na naši civilizaci.

Nikoliv Rubens. Ne Rembrandt. Ani Rafael.

Nebude to ani Shakespeare či Botticelli, Beethoven, Bach nebo Beatles.

My po sobě zanecháme něco úplně jiného.

Až všechno ostatní z naší civilizace zmizí, zbudou tu dvě věci: vesmírná loď Voyager na své věčné cestě vesmírem a jaderný odpad ve skalnatém podloží.

8/
Muž u okna

Jednou večer jsem přemýšlel o tom, jak choroba s názvem rakovina, které se dnes říká spíš nádorové onemocnění, vstoupila do mého života.

Když mi bylo devět let, přepadla mě náhlá bolest břicha. Bylo mi tak zle, že mě odvezli do malé nemocnice ve Svegu. Objevilo se podezření na zánět slepého střeva a lékaři usoudili, že budu muset podstoupit operaci. Na to nedošlo. Bolest přešla a primář, který se jmenoval Stenholm a jehož se všichni báli, došel k závěru, že se mi do slepého střeva dostalo jenom trochu tekutiny, která už sama zmizela.

Na společném pokoji jsem však zůstal tři dny. Úplně vzadu u okna ležel vysoký muž s prořídlými vlasy a převislým břichem. Měl rakovinu. Na levé straně toho těžkého pupku měl mokvající ránu, která se nehojila. Každé ráno a každý večer mu ránu převazovali, zakrvácený, hnisem nasáklý obvaz hodili do plechového kyblíku a odnesli. Od ostatních, kteří měli postele poblíž, jsem se dozvěděl, že rána zapáchá. Když si ten muž jednou zašel na toaletu, zaslechl jsem šuškání, že ránu způsobila rakovina. Celé břicho měl prolezlé nádorem, který nyní na jednom místě prorůstal i skrz kůži.

Nikdo to neřekl přímo. Ale dokonce i já, teprve devítiletý, jsem pochopil, že ten muž zemře. Byl to koňský handlíř, kupoval a prodával severošvédské koně a sem tam nějakého ardenského. Myslím, že se jmenoval Svante a příjmením možná Wiberg, možná Wallén? Ale že obchodoval s koňmi, vím jistě.

Během těch dní, které jsem na pokoji strávil, ho nepřišel nikdo navštívit. Když neodpočíval nehybně v posteli, stával u jednoho z vysokých oken. Stál tam ve své nepadnoucí noční košili, se svým převislým břichem, ruce složené za zády jako policista na obchůzce a díval se z okna. Často mi připadalo, že to trvá celé hodiny.

Toho dne, kdy mě propustili, jsem přistoupil k oknu, abych se podíval, k čemu upírá zrak.

Okno vedlo k nemocniční márnici. K malé, nabílené budově, která stála vedle popelnic a staré, opuštěné stáje. Možná v ní kdysi stávali jeho koně? Když jsem z nemocnice odešel, věděl jsem, že rakovina je něco, co ošklivě zapáchá a po čem zůstávají zakrvácené a hnisem nasáklé obvazy. S mým životem to nemělo vůbec nic společného, snad jen jako vzdálená hrozba, která se skrývala na společném pokoji jedné bezvýznamné severošvédské nemocnice.

Sedím v šeru. Je půl páté ráno. Najednou se vynořila jiná vzpomínka. Možná bych měl spíš říct, že jsem ji vytáhl z police svého vnitřního vzpomínkového archivu. Vzpomněl jsem si na něco, co se událo přesně před jednadvaceti lety.

Jasně jsem si vybavil svoji poslední cigaretu. Vykouřil jsem ji těsně před vchodem na mezinárodní letiště v Johannesburgu. Tehdy, v prosinci 1992, se ještě jmenovalo Letiště Jana Smutse. O několik let později, když byl apartheid definitivně odhozen na smetiště dějin, bylo přejmenováno po hrdinovi svobodného hnutí Oliveru Tambovi.

Měsíc jsem se potuloval po Maputu a připadal jsem si stále sklesleji. Dlouho jsem se domníval, že trpím vleklou virózou nebo atakou malárie, která nechce propuknout naplno. V divadle jsme zkoušeli novou hru. Každé odpoledne, když jsem usedl do svého starého renaultu, jsem se musel donutit, abych do divadla odjel. Únava mi začala připadat ochromující, ať jsem spal sebevíc.

Jednou jsem zastavil před divadlem a vypnul motor. Ale nezvládl jsem z vozu vystoupit. Vzdal jsem to. Zavolal jsem na inspicienta Alfréda, který stál před budovou a právě vyvěšoval plakát.

„Není mi dobře,“ oznámil jsem mu. „Vyřiď hercům, že dnes mají čtenou.“

Vrátil jsem se domů, a jakmile jsem si lehl do postele, usnul jsem. Večer jsem zašel na nákup. Před obchodem jsem náhodou potkal Elisabeth, švédskou lékařku a svou přítelkyni. Pátravým pohledem se na mě zadívala.

„Jsi úplně žlutý,“ řekla mi.

„Vážně?“

„Úplně. Zastav se u mě zítra. V osm hodin.“

O den později mě poslala do laboratoře. Vrátil jsem se s jaterními testy, které by normálně měly ukazovat hodnotu dvacet. Já měl dva tisíce. Nevzpomínám si už, jak se onen test jmenoval.

„Tady se do toho pouštět nebudu,“ řekla. „Na venkově určitě ne. Zavolám do jedné nemocnice v Johannesburgu. Ještě dnes tam musíš odjet.“

Večerní let z Maputa s jihoafrickými aerolinkami nebyl dlouhý, netrval déle než pětačtyřicet minut. A pak jsem stál před hlavním vchodem na letiště a kouřil cigaretu. Když přijelo auto z nemocnice v Sandtonu, zašlápl jsem nedopalek cigarety. Tehdy jsem nevěděl, že jde o poslední cigaretu, kterou v životě vykouřím.

O několik dní později lékaři konstatovali, že trpím velmi agresivním typem žloutenky. Pojal jsem podezření, že jsem se nakazil špinavou zeleninou během cesty do severní oblasti Mosambiku, kde jsem navštívil několik restaurací s pochybnou hygienou.

To se odehrálo na Vánoce 1992. Stále panovala velká nejistota ohledně toho, co se s Jihoafrickou republikou bude dít po zhroucení apartheidu. V noci, když jsem bděl na nemocničním lůžku, jsem tu a tam zaslechl odněkud ze tmy výstřel. Johannesburg byl město silně prolezlé kriminalitou. Nenávist mezi rasami tu byla rozšířená, stejně jako strach.

Ráno třetího dne do mého pokoje vstoupil lékař. Nikdy dřív jsem ho neviděl.

„Podívali jsme se na rentgenové snímky ze včerejška,“ pověděl mi a jeho přízvuk v angličtině prozrazoval, že do země přišel teprve nedávno, pravděpodobně z východní Evropy. „Objevili jsme zastínění na jedné vaší plíci. Zatím nevíme přesně, co to znamená. Ale brzy to zjistíme.“

Z pokoje zmizel. Dveře sotva stačily zaklapnout a mě už napadlo: rakovina. To, že jsem před johannesburským letištěm típl tu cigaretu, mi nepomůže. Kouření způsobilo, že umřu.

Hlavou mi proletěla vzpomínka ze Skellefteå z počátku sedmdesátých let. Postarší lékařka Sigrid Nygrenová, vášnivá milovnice divadla, mě vyšetřila. Bylo mi nějakých dvacet let.

„Kouříte?“ zeptala se.

„Ano.“

„Měl byste s tím přestat. Jinak dostanete rakovinu v nejlepších letech, kolem čtyřicítky až padesátky.“

Teď mi bylo čtyřiačtyřicet. Dva dny jsem proležel se žloutenkou a čekal jsem na informaci, co to lékaři našli na mém rentgenovém snímku. Nemyslel jsem na nic jiného než na smrt. Ležel jsem a žalostně, ale naprosto přirozeně jsem v duchu smlouval o to, že se ze mě stane nadmíru lepší člověk, jenom když nebudu mít rakovinu.

Posléze když mi lékaři sdělili, že se jednalo pouze o malý výpotek na levé plíci, nikoliv o nádor, jsem si uvědomil, že se strach ve velké míře týkal mého věku. Jednou určitě zemřu, jako všichni ostatní, ale nechtěl jsem zemřít v tu chvíli. Když jsem ani nedosáhl pětačtyřicítky.

Když mi byl diagnostikován agresivní nádor v levé plíci, jednou z mých prvních reakcí byl pocit neskutečna. Vždyť už víc než dvacet let nekouřím! Přesto jsem dostal rakovinu? Byla to jedna ze dvou příležitostí, kdy jsem se málem začal litovat. Připadalo mi to nespravedlivé. Ale nevzdal jsem se. Ačkoliv to skutečně nebylo jednoduché. Někdy člověku zbudou jenom stížnosti.

A to mě napadá i dnes. Dítě, dospívající, mladý člověk nebo někdo ve středním věku má pochopitelně pocit, že rakovinu dostal nezaslouženě. Ale když žijete jako já už skoro sedmdesát let, což je déle, než o čem většina lidí na světě může vůbec snít, je jednodušší smířit se s tím, že vaše tělo začala ovládat nevyléčitelná nemoc.

To je samozřejmě pravda jenom zčásti. Tak jednoduché to není. Smrt se dostaví vždycky jako nezvaný host a ruší:

„Je čas jít.“

Nikdo nechce zemřít, ani mladí, ani staří. Smrt je vždy těžká. A navíc osamělá.

V nemocnici však často přednášeli faráři. Na jednoho nemocničního kaplana si pamatuju obzvlášť dobře. Při učení se pravidelně vracel k vyprávění o posledních hodinách mladých umírajících lidí, které zažil během své duchovní služby v nemocnici. Vždycky to dopadlo stejně. Hrůza ze smrti může být i u velmi mladých lidí snesitelná, pokud svou duši svěříme Bohu.

Sentimentalita a faleš byly odporné. Sám se ze svého vyprávění téměř pokaždé rozplakal. Říkal jsem si, že ho museli vystřihnout z některého z nejbigotnějších příběhů z nedělní školy.

Později v životě jsem narazil na německého spisovatele Georga Büchnera, který zemřel krátce po dvacítce. To už se mu podařilo sepsat odbojný manifest v Hesensku, odkud byl vyhnán a pronásledován tajnou policií, dále tři mistrovská díla, především Dantonovu smrt a Vojcka, a zároveň získat doktorát prací o nervovém systému ryb.

Před smrtí bydlel v uličce Spiegelgasse v Curychu. Postihl ho tyfus. Často jsem dumal nad tím, jak tento nadaný muž prožíval skutečnost, že umírá, když ještě ani nezačal pořádně žít. Jeho zoufalství a beznaděj musely být propastné. Nebo tuto skutečnost, která ho nejspíš ovládala každou vteřinu, popíral? Možná se choval tak, jak je to obvyklé — před smrtí lidé začnou spřádat velké plány pro budoucnost, která přijde, až opustí lůžko.

Přicházelo chladné zimní ráno, seděl jsem ve svém červeném křesle a nechal myšlenky volně plynout. Možná jsem usnul. Měsíční světlo dopadající na knihovnu zmizelo. Nesmím zapomenout zavolat Larsi Erikssonovi, abych objednal dalších aspoň dvacet metrů dubových polic. Polic z dubu, který pochází z Lotyšska, vzpomněl jsem si najednou. Netušil jsem, proč švédské duby nestačí dokonce ani na knihovny.

Bylo mi šedesát šest let a dostal jsem rakovinu. Brzy podstoupím chemoterapii. Jestli bude úspěšná, nevím ani já, ani lékaři kolem mě.

Neodvažoval jsem se pomyslet na to, co se stane, pokud léky nezaberou.

Pak nebude hrát žádnou roli, jestli je mi šestašedesát nebo jestli jsem malé dítě, které leží v nemocnici ve Svegu a poprvé se doopravdy setkává se smrtí.

9/
Hagar Qim

Chrám byl postaven dřív, než jsem se narodil. Chrám tu bude stát i po mé smrti.

Už velmi brzy jsem se rozhodl, že v životě navštívím dva ostrovy. Během nudných hodin jsem otevíral atlas a díval se na Krétu a Maltu. Znal jsem samozřejmě Knóssos a delfíny vyobrazené na zdech ruin paláce. Malta však tehdy nebyla nic jiného než jméno.

Přesto jsem tam chtěl. Nevím, co mě tak lákalo. Ve třiceti jsem v zimě odjel vlakem do Athén a odtud lodí na Krétu. Měsíc jsem bydlel v Heraklionu a ponořil se do historie, kterou jsem podle svého soudu ovládal velmi špatně. Zima byla vlhká a chladná. Studoval jsem a chodil na procházky, stravoval se v jednoduchých restauracích, sem tam jsem zašel do kina.

S Maltou to bylo jiné. Vyrazil jsem tam v roce 2012. Teplo tam bylo jako v Africe. Němá stěna ostré sluneční záře. A když jsem tam jel, konečně jsem věděl proč.

Na jihozápadním pobřeží ostrova Malta se nachází to, co bychom dnes mohli považovat za jednu z nejstarších dosud stojících staveb. Na skalnaté plošině s výhledem na moře stojí chrámová budova nesoucí jméno Hagar Qim, což přesně znamená „vztyčené kameny“. Jedná se vlastně o několik staveb, které byly během dlouhého období postupně sloučeny. Je ale možné určit, že nejstarší části jsou pět až šest tisíc let staré. Přibližně ve stejnou dobu, nebo o něco dříve, osídlili Maltu zemědělci, kteří připluli na lodích ze Sicílie. Období, o němž hovoříme, se nazývá mladší doba kamenná.

Tento chrám, který tedy dnes můžeme považovat za jeden z nejstarších stvořených lidskýma rukama, aniž se proměnil nebo rozpadl v ruiny, je neuvěřitelně důmyslně vystavěný. S údivem se díváme na to, jak precizně jsou gigantické kamenné bloky spojené.

O lidech, kteří chrám vybudovali, víme sotva něco víc, než co už jsem zmínil — byli to zemědělci, kteří na neobydlený ostrov přijeli jako budující kolonizátoři. Při vykopávkách byly nalezeny zbytky primitivní výzbroje, ale nic, co by svědčilo o tom, že byli nějak vojensky vybaveni. Přijeli s mírumilovným záměrem, nikoliv s válečným.

Nevíme, ke komu nebo k čemu se ve svém chrámu modlili. Neexistují žádné záznamy či legendy o tom, kdo byli jejich bohové. Podle kosterních nálezů víme, že obětovali zvířata. Avšak náboženství, které vyznávali, je zamlčené. Jejich bohové navždy umlkli.

Zůstala pouze mohutná stavba, kterou vybudovali, jakýsi monument paměti. Vynaložené úsilí muselo být obrovské. Někteří z těch lidí pracovali jako architekti, další plánovali stavbu, a především zde žili všichni ti, kteří stavěli. S jistotou shledáváme, že to trvalo velmi dlouhou dobu, chrám vlastně nebyl nikdy dokončen, ale neustále se měnil, krásněl, mohutněl. Možná bylo jejich náboženstvím prostě stavění tohoto chrámu? Bezeslovný kult, který se vyjadřoval sekáním, taháním, zdviháním a skládáním kamenů? To nikdo neví.

Mnoho let po příjezdu těchto přistěhovalců ze Sicílie dorazily na Maltu další skupinky lidí. I nově příchozí byli mírumilovní a splynuli s potomky prvních obyvatel. Ale později, s válečnými skupinami, přišli jiní, kteří si pomocí zbraní ostrov, a tudíž i chrám podmanili. Během staletí se lidé budou obracet k novým symbolům a novým bohům. Stejně jako na mnoha dalších místech se v průběhu dějin bohové stěhovali ze svých svatyní a byli nahrazeni jinými nájemníky, k nimž se lidé modlili.

Šest tisíc let je dlouhá doba. Ať to srovnáme s čímkoliv. Pokud budeme na každou lidskou generaci počítat třicet let, odpovídá to nejméně dvěma stům generací.

Chrámový komplex byl postaven minimálně tisíc let před vztyčením Cheopsovy pyramidy. Aztécké a mayské chrámy jsou ještě mnohem mladší. Mocné katedrály, které kameníci vybudovali v Evropě, se objevily před méně než tisíci lety, při srovnání dlouhodobé časové perspektivy tedy nedospěly skoro ani do puberty.

Hagar Qim tam stojí jako osamělý monolit a vzbuzuje stejnou úctu jako nějaký velmi starý člověk. Chrám odhaluje pravdu, která je jednak nečekaná, jednak zásadní pro to, co se pokouším vypovědět: ačkoliv je to dávno, šest tisíc let je mizivě krátký okamžik, když se dnes pokoušíme najít řešení toho, jak zkonstruovat stavby, v nichž uchováme svůj jaderný odpad minimálně sto tisíc let. Ten rozdíl je závratný, téměř devadesát pět tisíc let. Nic z toho, co člověk stvořil, se ani vzdáleně nepřibližuje úkolu, který před námi leží a který musíme vyřešit.

Dnes můžeme usednout do letadla a o pár hodin později přistát na letišti ve Vallettě. Potom nás auto může odvést po klikatých silničkách na jih. A tam čeká onen chrám. Kamenné sloupy němě shlížejí na moře jako neviditelní strážci pozorující horizont a číhající na nové obyvatele, kteří by mohli připlout.

Hagar Qim je jistě velmi stará stavba. Ale existují jeskynní malby a sošky vyřezané do mamutoviny, které jsou prý staré čtyřicet tisíc let. Malby zvířat v jeskyních i chrám Hagar Qim jsou vyjádřením lidské schopnosti vytvářet umění.

Ale nic v lidském duchovním světě nebylo připraveno už od počátku. Všechno se vyvíjelo.

O tom vypráví soška lvího muže, která byla nalezena ve východním Německu několik dní před vypuknutím války v září 1939.

10/
Lví muž

Závěr léta v roce 1939 byl v Evropě velmi horký. Ačkoliv už končil srpen, pláže a letoviska ve Švédsku byly plné lidí. Stále žilo mnoho těch, kteří si pamatovali dusné horko, které Evropu sužovalo v létě 1914, v měsících před vypuknutím první světové války. Jejich nervozita rostla se stále zavilejšími požadavky rakouského kaprála na okolní státy ohledně německých hranic. Záminkou pro vypuknutí první světové války byl sarajevský atentát na následníka trůnu Rakousko-uherské říše. V pozadí války stála hloupost i arogance, ale také skutečné politické sny o expanzi a ovládnutí kolonií.

Nyní hrozba války opět sílila. Někteří lidé oprávněně tvrdili, že první světová válka vlastně nikdy neskončila. Dala si na téměř dvacet let pauzu. Brzy se zvedne opona pro druhé jednání, pokud evropští vůdci nenaleznou způsob, jak Hitlerovi zabránit, aby uskutečnil své provokace. Nároky na různá území byly s každým dnem výhružnější. Britský premiér Chamberlain se vrátil ze schůzky s Hitlerem v Mnichově a v ruce svíral dokument, který říšský kancléř podepsal. Mnozí pochybovali, že to je pravda, a slova, která pronesl, když vystoupil z letadla — „Mír naší době“ —, je nutné počítat mezi nejhorší mylná prohlášení, jaká kdy nějaký politik učinil.

Ne všichni však polehávali na koupalištích či se rmoutili kvůli narůstající hrozbě války. Několik archeologů prozkoumávalo jeskynní komplex ve Stadelu ve Švábské Albě, hluboko v jihozápadním Německu. Skutečnost, že nacistické vojsko zahájilo svůj pochod na Polsko, nebyla tak důležitá.

Několik dní před vypuknutím války, prvního září 1939, totiž učinili nález. Lépe řečeno, ukázalo se, že několik malých fragmentů spojených dohromady představuje důležitý objev. Našli asi dvě stě úlomků z mamutího klu. Kousky posbírali s pečlivostí, kterou se vždy vyznačovali svědomití a zapálení archeologové.

Ale potom se nic nestalo. Začala válka, sáček s úlomky klu zůstal uložen v jistém muzeu až do roku 1970. Tehdy konečně začala rekonstrukce, pokus poskládat dohromady všechno, co bylo před více než třiceti lety nalezeno. Záhy bylo jasné, že je možné tušit v tom nějaký celek, nějakou sošku, ale že chybí velká část. V roce 1989 proběhl nový výzkum jeskyní a byly nalezeny další fragmenty. Dodnes jich bylo objeveno asi tisíc, mnoho z nich velmi malých.

Tehdy, asi před pětadvaceti lety, vědci pochopili, že učinili udivující objev. Něco, co dramaticky přepíše dějiny počátků umění. Ukázalo se, že soška, která se začíná formovat, představuje mužskou postavu, ale se lví hlavou.

Existují jednodušší figurky vyřezané člověkem, u nichž se lze domnívat, že jsou starší než tento lví muž. (Ačkoliv se oné sošce říká „lví muž“, může se jednat i o ženu, je to však méně pravděpodobné.) Nic ale neodpovídá této třicet centimetrů vysoké figurce z mamutoviny. Zásadní a skutečně převratná na této sošce je právě kombinace zvířete a člověka. Tuto práci odvedl umělec, který si nepředstavil prostě jenom lidskou bytost, kterou by vyřezal do mamutího klu. A ani nějaké zvíře, které by zvěčnil na zdi jeskyně. Podivuhodné je, že umělec zpodobnil nečekané stvoření. Představil si něco abstraktního, něco, co ve skutečnosti neexistuje. V hlavě spatřil něco, co nemá reálný předobraz, něco mezi člověkem a lvem. Nemůžeme zjistit, proč se rozhodl svou vizi ztvárnit. Má nám ona soška naznačit, že člověk může mít sílu jako lev? Nebo že dokonce i šelmy mohou mít lidské rysy? Umělec tedy zpodobnil něco, co nemá předlohu. Věděl, že z mamutoviny vzejde něco úplně nového, směs fantastického a skutečného.

Představil si, že hotová soška se už v té kosti nachází? A že je jeho úkolem pouze odstranit všechnu přebytečnou hmotu a vysvobodit sošku lvího muže, která čeká na oživení?

Archeologové, kteří sošku zkoumali, spočítali, že s noži z pazourku, které měl umělec k dispozici, musela její výroba trvat asi dva měsíce. Dva měsíce práce za denního světla.

Z toho můžeme vyvodit další závěr. Onen muž — či žena —, který muže se lví hlavou vytvořil, musel žít mezi dalšími lidmi, kteří se dokázali postarat o dostatek jídla. Umělec byl zaopatřený. Můžeme tedy dojít k minimálně dvěma dalším důsledkům. Existovala nějaká forma sociální organizace, která se dokázala postarat o člena, jenž nelovil ani nesbíral rostliny. Navíc se dá předpokládat, že ona soška měla význam pro celou skupinu. Patřila k nějaké rituální formě náboženského vyznání? Nebo lidi kolem onoho umělce ohromilo to, co jim předvedl? Projevil se jako kouzelník?

Skutečnost, že umělec byl schopen stvořit symbolickou postavu, klade jisté požadavky na mozkovou kapacitu. To, co se nazývá prefrontální kortex nebo prefrontální mozková kůra, nepatří k raným vývojovým stadiím lidského mozku. Tvoří ho přední část čelního laloku a souvisí s naší schopností buď přistoupit na různé vnější stimulace, nebo je odmítnout. V této oblasti také dochází ke zpracování různých typů informací, které jsou rozhodující pro jednání každého jedince.

Před čtyřiceti tisíci lety tedy nějaký člověk držel v ruce kus mamutoviny. Možná už dřív vyřezával podivné symbolické figurky? Nebo toto byla první soška, kterou vytvořil a která se podivnou shodou okolností zachovala a nyní bylo možné ji téměř kompletně zrestaurovat? To nemůžeme vědět. Není možné to zjistit.

Nevíme, kdo byl onen umělec. Nezanechal po sobě žádný podpis. Není ani pravděpodobné, že pro toho muže — či ženu — bylo důležité prohlásit pro budoucí generace, že to byl právě on, kdo svým pazourkem vytvořil toto podivuhodné umělecké dílo: spojení člověka a lva v jednu postavu.

Onen umělec žil před třinácti sty generacemi. Patřil k období, které dnes nazýváme aurignackou kulturou. Nese název podle jednoho naleziště v Aurignacu ve Francii. Z této kultury pochází také množství jeskynních maleb.

Jednoho dne v dubnu 2013 jsem navštívil Britské muzeum v Londýně, kde byla krátkodobě vystavena replika lvího muže. Je to podivný okamžik, když stanete před tou malou soškou a setkáte se s pohledem hlavy z mamutoviny.

On mě vidí, pomyslel jsem si. A já vidím jeho.

Aniž bych tušil, odkud se ta myšlenka vzala, najednou mi připadá, že ho znám.

11/
Led

Před několika sty lety nikdo nevěřil, že existovaly doby ledové.

Jedním z největších počinů devatenáctého století bylo zmapování velmi chladných období, která s relativní pravidelností postihují části planety. Ledovce, které mohly být až několik kilometrů mohutné, stlačily zemský povrch a původní krajinu proměnily ve štěrk.

Mezi těmi, kdo sehráli zásadní roli pro pochopení historie Země a opakujících se dob ledových, byl vědec jménem Milutin Milanković. Sám představoval celý interdisciplinární tým, jelikož měl obrovské znalosti v různých oborech jako matematika, stavitelství a astronomie.

Prvním vědcem, který opravdu argumentoval pro opakování dob ledových v průběhu dějin, byl glaciolog Louis Agassiz. V jeho stopách kráčeli mnozí další, ale nikomu se nepodařilo zcela objasnit příčiny toho, že se doby ledové dostavovaly pravidelně, nicméně s různou razancí a ne vždy na stejných místech.

Teprve když se Milanković v polovině první světové války rozhodl, že se pokusí tyto cykly vysvětlit jednou provždy, byl učiněn zásadní krok k pochopení klimatických změn.

Milanković se domníval, že vysvětlení velkých teplotních změn musí souviset s vlivem Slunce na Zemi. Mohli bychom to považovat za samozřejmost, ale neobjasňuje to obrovské rozdíly, které se dostavovaly s odstupem tisíců let. Milanković využil svých obsáhlých znalostí z matematiky a astronomie, aby propočítal změny v oběžné dráze Země kolem Slunce a rotace kolem zemské osy. Příčina těchto změn, jak později vyvodil, nezáleží pouze na vlivu přitažlivé síly Slunce na Zemi, ale také na gravitaci Měsíce a ostatních planet sluneční soustavy, především Saturnu a Jupiteru. Po letech práce došel k tomu, že měnící se pohybové vzorce Země určují tři faktory.

Za prvé ke změně oběžné dráhy Země přispívají různé síly. Za druhé kolísá úhel mezi zemskou osou a rovinou oběžné dráhy. Třetím faktorem je sklon zemské osy.

To znamená, že sluneční záření se na Zemi během pomalých cyklů mění. Když bylo Slunce nejvzdálenější, nestihl po zimě roztát sníh, a to především na severní polokouli. Hromadil se tedy rok za rokem, a v důsledku tohoto jevu se podnebí ještě víc ochladilo.

Dnes směřuje zemská osa někam k Polárce. To však není nezvratné. Asi za deset až dvanáct tisíc let bude mířit přibližně ke hvězdě Vega. Potom bude pokračovat změna, která po mnoha tisíciletích způsobí opětovné namíření zemské osy k Polárce. Přemístí se však i Polárka, protože vesmír je v neustálém pohybu.

Doba ledová se dá změřit zkoumáním toho, kolik vody je v každém daném okamžiku vázáno v pevninském ledovci. V současnosti můžeme s velkou jistotou určit, kdy různé doby ledové přijdou, jak dlouho budou trvat a jaké podnebí bude panovat mezi nimi. Přibližně za pět tisíc let bude řetězec švédských a norských pohoří pokrývat permanentní led. Zemský povrch bude stlačen asi o tři sta metrů, přičemž hladina moře klesne o pět až padesát metrů. Téměř veškeré švédské šéry zmizí a už se nikdy neobjeví.

Po tomto období nastane perioda mírnějšího klimatu. To už ale ve Švédsku sotva budou žít nějací lidé. Bude tu prostě a jednoduše příliš zima.

Další doba ledová bude kulminovat asi za dvacet tisíc let. Led dosáhne tloušťky tisíc pět set metrů. Tuto dobu ledovou vystřídá teplejší období a vědci usuzují, že potom bude klima takové, jaké dnes panuje v Grónsku. V těch částech Švédska, které nebudou pokryté ledem, bude promrzlá půda, takže nebude možné zemědělství. Snad se podél současného jižního a západního pobřeží budou pohybovat skupiny lovců a rybářů. Jinak bude oblast opuštěná.

Nejsilnější doba ledová dosáhne vrcholu přibližně za šedesát tisíc let. Ledová vrstva nad Stockholmem může dosáhnout až dvou a půl tisíc metrů. Až led pozvolna roztaje, hladina moře stoupne o sto metrů nad současné maximum při přílivu.

Potom se opět oteplí. Za sto dvacet tisíc let možná bude klima připomínat to dnešní.

V těchto cyklech tedy budou přicházet a odeznívat ledové doby, než to, co uložíme do podzemí, přestane být nebezpečné.

Zásadní otázka samozřejmě zní: Jak by mohl být zemský povrch stlačován tak hluboko, aniž by se podzemní prostory poničily, zhroutily nebo rozdrtily?

Odpověď je jednoduchá. Skála, která bude stlačena dolů, si zachová stejný tvar. Všechno bude zamáčknuto beze změny. Jediný rozdíl bude představovat těžká ledová pokrývka a skutečnost, že současný zemský povrch bude ležet níž.

Milutin Milanković zemřel v roce 1958. Mnoho vědeckých poznatků ohledně klimatu a dob ledových z poslední doby nemohl předvídat. Žil však dost dlouho na to, aby zažil atomovou i vodíkovou bombu. Jelikož byl jako vědec sečtělý, musel přemýšlet o tom, jak jaderná energie a odpad z ní budou ovlivňovat různé klimatické cykly, jimiž Země prochází.

Existuje jedna jeho fotografie, která byla pořízena, když mu bylo něco přes třicet. Stojí u stolu, je velmi dobře oblečený. Má hubený obličej. Usmívá se se zvláštní směsicí plachosti a sebevědomí.

Milanković patří k vědcům, které v současnosti zná jenom hrstka odborníků. Nicméně jeho práce na porozumění minulosti a odhalení budoucnosti je ve všech směrech výjimečná.

Víme dnes ale všechno o nadcházejících dobách ledových? Nalezli jsme řešení nebo odpověď na všechna tajemství a záhady?

Ne. Odpovědím předcházejí otázky. Odpovědi však vždy vzbuzují nové otázky.

Právě toho rána zpíval v zahradě schovaný pták. Letos na jaře poprvé. Představuji si samozřejmě, že to je stejný pták, který ve větvích švitořil loni. Domnívám se, že tento dojem vyvolává něco v trylcích, které dokáže vyloudit — letos, stejně jako loni — jenom tento ptáček.

Žijeme v zemi neviditelných ptáků a ročních období. Za sto tisíc let těch ročních dob bude čtyři sta tisíc. Nebo řekněme třicet osm tisíc ročních období, odečteme-li doby ledové, v nichž se roční doby střídat nebudou.

Čísla jsou to ohromující a nelze je obsáhnout ani pocitem, ani rozumem.

Jako by se člověk podíval do zrcadla a nebyl si jistý, na čí tvář to vlastně hledí.

Když začne být všechno příliš komplikované, zadívám se obvykle na černobílou fotografii, která visí na zdi. Představuje mě coby devítiletého ve školní lavici ve svegské obecné škole. Jakmile spatřím tu tvář plnou zvědavosti a přesvědčení, že všechno v životě je možné, cítím, že se mi vrací síla k pochopení.

Krátká doba ledová v mém nitru pominula. Vše je opět jako obvykle. Všechny pravdy jsou i nadále provizorní. Hledání informací může pokračovat.

Nic důležitějšího asi není, řekl bych.

12/
Obrátit čas jiným směrem

Představme si Švédsko za čtyřicet tisíc let.

Všechno jsou jenom dohady. Zpátky v čase se archeologové během svých expedic mohou vydat několika způsoby. Dnes máme k dispozici důkladnější genové inženýrství, které můžeme používat jako nástroj pro pochopení toho, co se událo dávno v minulosti.

Budoucnost nás neláká tak jako minulost, protože v ní není nic, čím bychom si mohli být jisti, nic, co bychom mohli porovnat s vlastním životem. Naše fantazie prostě nezvládne uchopit to, jak se bude život odvíjet daleko za naším časovým horizontem.

Něco o tom, co se bude dít za tisíc let, však přece jenom víme. Vlastně toho víme dost, abych řekl pravdu. A zároveň žijeme pod vlivem nejistoty, kterou předchozí generace neznaly. S otázkou, jak klima narušené člověkem uspíší různé procesy, které nemusí být nutně samozřejmé.

Za čtyřicet tisíc let už bude po velkých a dramatických událostech. Nemůžeme říct, kdy přesně k nim dojde, jenom že proběhnou. Už jsme na cestě, ačkoliv je ještě dlouhá. Vede však k jistému cíli. K době ledové, která nastane někdy za deset až padesát tisíc let a která zasáhne naši část světa.

V průběhu doby ledové bude Švédsko pokrývat téměř kilometr silný led. Skalní podloží bude tou neuvěřitelnou tíhou zatlačeno do zemského povrchu. Krajina, jak ji známe dnes, zmizí stovky metrů pod námi a všechny její charakteristické znaky se vymažou. Řeky, jezera, lesy, vřesoviště se promění v kamení, stejně jako hřbitovy, zahrady a dubové lesíky.

Pod ledem budou pohřbeny a zničeny také všechny lidské stavby. Domy, města, mosty, ale i veškerý obsah, který jsme shromáždili v muzeích, knihovnách, sklepích nebo jsme jej zakopali jako poklad pod zem.

Všechno bude rozdrceno na nicneříkající kamení bez identity.

Pod ledem zůstane dočista němý svět.

Po této době ledové, o níž s jistotou nedokážeme předvídat, jak dlouho bude trvat, se naše podnebí opět zmírní. Lidé, pokud nějací zůstanou, se budou moct vrátit do ojedinělých kapes v této nové krajině, kde bude snesitelné podnebí a podmínky vhodné pro lov a rybolov. Člověk se ocitne v bodě, kdy všechno začne znovu od začátku. Znovu se z nás stanou kočovníci, lovci, rybáři a sběrači.

Nemůžeme vědět, zda mozek těchto lidí projde ve srovnání s předchozími epochami nějakou změnou. Ale veškeré vzdělání, kterého lidstvo dosáhlo, zmizí. Pokud dobu ledovou přežije nějaký mobilní telefon nebo počítač, půjde o naprosto nepochopitelný jev. Možná o něco, co spadlo z neznámé planety ve vesmíru? Něco, co vyklouzlo z rukou neznámým bohům?

A je pravděpodobné, že během bouřky bude okolí křižovat další bůh, který zvedá kladivo. Nejspíš se nebude jmenovat Tór, ale nějak jinak. Staré mýty však budou znovu vytvořeny. Nikoliv jako imitace, ale jako něco, co nikdy dřív neexistovalo. Protože z uplynulých časů nezůstanou žádné vzpomínky.

Sám čas ztratí svou paměť.

Umím si to představit? Jako obrázky, které vyvolám v mysli? Pro něž předkládá přesvědčivé argumenty interdisciplinární výzkum? Nevím, jestli to dokážu. Někdy si myslím, že vidím, co přijde. Stejně často pochybuji.

Téměř tři kilometry vysoká ledová hora, která mimo jiné pokryje celé Švédsko? Stačí, aby člověk ušel tři kilometry a tu cestu si představil jako schody přímo do nebe, aby se ta nepochopitelná věc zhmotnila.

Jednoho dne všechen tento led roztaje. Kdybychom měli možnost na okamžik spatřit svět, který se odkryje po ledu, nic z naší krajiny bychom nepoznali. Před námi se ukážou nové hory, nové pláže, nové zálivy. Led nakreslí úplně novou mapu. A žádnou stopu po minulosti nenajdeme, i kdybychom hledali sebevíc. Jediné, co spatříme, je němé kamení.

To, co říkám, však není úplně pravda. Po zániku naší civilizace přece jenom něco zůstane.

Jedno nebo více úložišť radioaktivního odpadu v podzemí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohyblivý písek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.