Hélène Carrère d‘Encausse

ROMANOVCI

DYNASTIE POD VLÁDOU KRVE

Hélène Carrère d‘Encausse LES ROMANOV Une dynastie sous le règne du sang translation © Jana Němcová, 2017 „Les Romanov“ by Hélèna CARRERE DÉNCAUSSE © Librairie Arthème Fayard, 2013

ISBN 978-80-7511-338-2

ISBN 978-80-7511-339-9 (epub)

ISBN 978-80-7511-340-5 (pdf)

Claudu Durandovi, nakladateli a příteli,

jehož tolik cenné rady mě doprovázejí už čtvrt století

ÚVOD

Dne 21. února 1913. V Petrohradě, hlavním městě, vyrostlém z bažin, obklopeném vodou, vysněném a vystavěném Petrem Velikým o dvě století dříve, se rozléhají rány z děla. Začíná oslava třístého výročí dynastie Romanovců. Velkolepé slavnosti zavedou carskou rodinu z hlavního evropského města imperátora Petra do hlavního města staré Rusi – Moskvy, která zažila korunovaci všech carů. Poté carská rodina odjíždí napříč svým impériem a zastavuje se v Kostromě, městě postaveném na břehu velké ruské řeky Volhy, odkud dynastie, jejíž dlouhá historie je v tomto slavném roce oslavována, pochází. Právě zde byl mladičký Michail Romanov v roce 1613 vybrán Dumou bojarů, aby nastoupil na ruský trůn.

Dynastii Romanovců v roce 1913 představuje rodina, která postupuje v čele dlouhého průvodu a před kterou se právě sklání davy tísnící se na kraji cest či na břehu řek. Vítězoslavný carský pár, čtyři krásné velkokněžny a jediný stín této podívané – devítileté dítě, bledé, křehké a nesené námořníkem. Přesto je carevič Alexej následníkem trůnu, budoucností dynastie.

Při této okružní cestě má carská rodina možnost odhalit, co je její impérium, nesmírný prostor, jehož nejzazší hranice, které ho oddělují od Persie, byly právě stanoveny. Množství obyvatel, sto dvacet pět milionů, počet, který nepřestává stoupat a který nabízí obrázek obdivuhodné rozmanitosti Ruska. Lid různého původu, všech možných kultur a náboženství – podobná lidská mozaika nikde jinde neexistuje.

Tento nesmírný prostor navíc oplývá přírodním bohatstvím. Vyváží obilí, plní se továrnami a přitahuje jako nové Eldorado nespočet podnikatelů a střadatelů dychtících podílet se na blahobytu této neobyčejné a fascinující země. Země, která se stala významnou evropskou mocností, spojencem Francie, která na ni spoléhá, stejně jako spousta dalších států na kontinentě, které společně čelí znepokojující a ctižádostivé Německé říši vybudo-vané Bismarckem.

Ani davy, které se tlačí kolem cest, po nichž projíždí carský průvod, ani státy, které obdivují moc tohoto impéria, nemají vůbec tušení, kolik nejistoty se skrývá za tímto triumfem. Nepředpokládají, že za pět let se v tomtéž impériu vznítí revoluce, monarchie bude smetena, carská rodina vyhlazena.

Nad touto tak velkolepou a šťastnou cestou však visí neblahé předzvěsti. A Mikuláš II., suverénní vládce, který průvod vede, tak citlivý na znamení, je možná zaznamená. V Kostromě při setkání s duchem svého předka, prvního z dynastie, navštíví Ipaťjevský klášter, z něhož Michail odešel, aby usedl na trůn; tuší Mikuláš II., že toto jméno Ipaťjev ho bude pronásledovat až do konce života? Ipaťjev: jméno kláštera, kde vznikla jeho dynastie, ale také název odlehlého domu za Uralem, kde měl být on, hlava rodu, a všichni jeho blízcí zavražděni. Jaká to strašná shoda okolností!

A není jediná. Jeho předek, tento duch, který ho vítá v Kostromě, se jmenuje Michail. Pět let poté, v tom osudném roce, Mikuláš II., nucený zříci se trůnu, určí jako nástupce svého bratra, který je také Michail. A ten, aby trůn přijal, ho bude chtít obdržet, jako první z Romanovců, shromážděním zastupujícím ruský lid. Duma bojarů již neexistuje, ale není Ústavodárné shromáždění na počátku 20. století její moderní formou? Michail I. zahajuje dynastii, ten, který měl být Michailem II., ji uzavírá. Další shoda okolností!

Co Mikuláš II. věštil z těchto nashromážděných znamení, za-tímco se budoucnost ještě jevila tak příznivě? Co si o tom myslel ve chvíli utrpení, kdy se staly tyto shody okolností skutečnými? Víme, že si oddaně uschoval sešit psaný rukou dědečka, kterého uctíval, Alexandra II., jejž byl prostě nazván Romanovci, dějiny jedné dynastie, která dále pokračovala i poté, co car osvoboditel zaznamenal její velké okamžiky. Dějiny dynastie vyznačující se tragédiemi, vraždami, neštěstími navzdory časům slávy. A obklopené znameními, která vždy živila obavy stejně jako sny pověrčivého národa, jakým byl ruský lid. Zde jsou dějiny dohnané do osudného konce, jehož se vždy Mikuláš II. obával: dějiny Romanovců, tří století slávy, moci a krve.

I. KAPITOLA

K počátkům Ruska / Krvavá moc

„Legitimní car zemřel, trůn zůstal prázdný a začaly nepokoje.“

Autor tohoto lapidárního výroku – velký historik Kostomarov – umisťuje velmi příhodně do roku 1584, kdy zemřel car Ivan Hrozný, počátek jednoho z nejtragičtějších období ruských dějin: neklidnou dobu – smutnoje vremja.

Toto období bude zahrnovat tři desetiletí a bude završeno roku 1613 nástupem nové dynastie – Romanovců.

Dějiny Ruska v těchto desetiletích neklidu, i předtím během stejně tak nepokojných století, jsou především dějinami krvavých konfliktů a dobývání moci. Je to dlouhá krvavá historie.

Na počátku byl, jako velmi často v dějinách lidských společenství, hrdina, mýtus: Rurik, kníže z Novgorodu, o němž téměř nic nevíme, ani o jeho původu, ani o jeho činech a skutcích, který však dal jméno dynastii, jež vládla Rusi od 9. století. Naproti tomu jeho příbuzný a dočasný nástupce Oleg je historikům znám dobře. Než Rurik umřel, označil za svého právoplatného nástupce syna Igora. Ale protože ten byl ještě pouhým dítětem, regentskou vládu měl zajistit Oleg.

V roce 862 se Oleg vydává na tažení dolů po Dněpru, dostává se až k „malému městu umístěnému na kopci“ – jedná se o Kyjev, kolébku Rusi. Zbavuje moci Askolda a Dira, kteří tam vládnou, neboť nejsou, jak jim řekne, „rodu knížecího“, a aby se jich zbavil, bez váhání je zabije. Od tohoto okamžiku je pánem Kyjeva, který prohlásí „matkou ruských měst“.

Léta běží, Igor se stává dospělým; Oleg ho uzná Rurikovým nástupcem, svěří mu Kyjev a odjede bojovat s Turky.

Oleg, řečený Moudrý, vládl Kyjevu tři desetiletí, i když jeho panování bylo přerušeno válečnými lety. Když roku 907 umírá,1 je svrchovaným vládcem Kyjeva skutečně Igor, Rurikův syn. Tak začíná epopej dynastie Rurikovců; dlouhý sled knížat spřádajících dějiny.

Ale Kyjev zdaleka není pokojným knížectvím; je obklopen hrozivými sousedy, kteří vypadají, že se na něj každou chvíli vrhnou, zpustoší ho, zbaví ho nezávislosti. Chazaři, Pečeněhové, Polovci přicházející ze stepi se nepřestávají valit na „matku ruských měst“. A poslední zkouškou jsou roku 1240 Mongolové, kteří stanou před Kyjevem; vede je Čingischánův vnuk Bátú, jenž dobyl Rjazaň, pak Vladimir a Suzdal. Město je vzato ztečí, srovnáno se zemí, obyvatelstvo vyhlazeno. Zlatá horda slaví úspěch.

Drama mongolské okupace doplnilo množství vnitřních dramat: boj, který trápí dynastii, boj rodů, vymáhání feudálních výsad. Na počátku toho všeho stojí problém následnictví, který oslabí moc Rurikovců a urychlí jejich pád. Byzantské právo, které přisuzovalo dědictví po otci prvorozenému, do Kyjeva bezpochyby proniklo s přijetím křesťanství Vladimírem I. v 9. století. Ale slovanská tradice dělení se ukáže být silnější než byzantská. Konec konců tato slovanská tradice byla velmi komplexní. Na jednu stranu potvrzovala přednost prvorozeného, knížete Kyjeva, Rurikova potomka, před jeho bratry, kteří byli jeho vazaly. Ale současně zachovávala následnický princip mezi bratry, smrt knížete měla za následek přiznání nástupnictví bratrovi, který po něm následoval, a ne jeho synovi. Tento složitý systém byl zdrojem nepřetržitého soupeření a neustálého vraždění uvnitř rodu. Dědické problémy se tradičně řešily vraždou.

Přesto v tomto prostředí krvavých sporů poznal Kyjev šťastné okamžiky, v nichž vynikající panovníci zabezpečovali období míru. Nejprve Vladimír po svém přestupu ke křesťanství. Poté jeho syn Jaroslav Moudrý, který se chvíli bouří proti otci, ale jemuž Vladi-mírova smrt zabrání stát se otcovrahem. Když dosáhne moci, vy- konává rozumnou a pokojnou vládu a jeho politické, zákonodárné a vzdělávací dílo mu vynese uznání „ruský Karel Veliký“. Později přichází Vladimír Monomach, který není přímým nástupcem svého otce, ale který byl vynesen k moci důvěrou lidu, hezkou to výjimkou z dědického pravidla. Je to moudrý kníže, pozoruhodně vzdělaný, který vypracuje zákonodárný systém a obhajuje pokojné způsoby vládnutí.

Později Kyjev zažil řadu efemérních knížat, která se střídala zběsilým tempem, v němž byla vyháněna od moci, aby se k ní nakrátko vracela díky vzájemným vraždám. Utrpení Kyjeva ukončil v roce 1169 Andrej Bogoljubskij, Monomachův pravnuk, suzdalský kníže, který se ale chtěl stát také knížetem Kyjeva. Shromáždil knížata, aby se zmocnil města, které podrobil plenění. Kyjev, takto trýzněn vlastními, dozrál na počátku 13. století k tomu, aby podlehl okupačnímu nájezdu.

Mongolská nadvláda byla samozřejmě tragédií pro Kyjev i všech- na ruská knížata pocházející z Rurikovců, která tehdy vládla v zemi, ale také jim přinesla jisté výhody. Přiměla je urovnat vlastní spory a postupovat jednotně. Mongolové v zásadě vládli nenáročně, ba dokonce nepřímo. Vybírali „tribut“, ale spíše než aby si vzali jeho výběr sami na starost, což by předpokládalo zřídit správu a dohlížet na podmaněný lid, raději tuto starost svěřili místním knížatům. Za jejich spolupráci jim udělili listinu, jarlyk, skutečnou chartu uznávající moc těchto knížat nad vlastními poddanými. Mongolové sázeli na tento princip uznání, aby ustanovili mezi knížaty hierarchii a podpořili ta nejposlušnější, která tak získala rostoucí lokální vliv a měnila se v malé mocnáře. Pro ruskou jednotu to byl příznivý proces. Roku 1317 obdržel Jurij, kníže moskevský, od chána Uzbeka, který tehdy ovládal Rus a jehož sestru měl za manželku, s jarlykem titul moskevského velikého knížete. Podpora mongolského chána dodala Jurijovi odvahu v záměru rozšířit svou moc do dalších oblastí – je to počátek „shromažďování ruských zemí“ kolem jeho knížectví, což Moskvě přisoudí hlavní roli v rámci Rusi, která se, zatím nesměle, vydává na cestu scelování.

Později, během dalších složitých následnických sporů, získává také Jurijův mladší bratr Ivan zvaný Kalita od chána titul velikého knížete Moskvy. Tak je stvrzeno přední postavení Moskvy nad ostatními knížectvími, a město zažívá rychlý rozkvět, jenž souvisí s chánovou ochranou. Moskva je tak přitažlivá, že se do ní církev, která dosud sídlila ve Vladimiru, rozhodne přesunout hlavní ná- boženské centrum Rusi. Byzantský model jednotného státu, kde se nástupnictví řídí přísnými zákony, tlak mongolského okupanta a jeho podpora moskevských knížat, jejich vzrůstající moc a úsilí shromáždit ruské země, konečně také podpora, kterou jim při-náší církev, přispěly k tomu, že může sjednocená Rus v roce 1480 dosáhnout suverenity. Ivan III. tehdy slavnostně vyhlašuje konec mongolské nadvlády.

Ivan III. mohl díky svému dlouhému panování (1462-1505) se- hrát významnou roli v „shromažďování“ Rusi. Do své moci získal dosud nezávislá knížectví Novgorod a Tver, udělal ze sebe nástupce kyjevských knížat a pozvedl své postavení, když se oženil se Sofií Palaiologovnou, neteří posledního byzantského císaře Konstantina XI. Když tak učinil, přidal dvouhlavého byzantského orla ke svatému Jiří, ochránci dynastie, a přisvojil si titul cara.

Politický pokrok byl značný, i když se Ivan III. občas vracel ke starému zvyku dělení. Vydobyl si moc, když se zbavil svých bratrů, které uvrhl do vězení nebo zabil, a uchvátil jejich země. Vůči vlastním synům se ukázal být více nejistý, když jim sice přidělil výsady, ale zároveň stanovil, že jenom veliký kníže vládne diplomatickou a finanční mocí.

V mnoha směrech připomíná Ivan III. svého současníka Ludvíka XI. Stejně jako on rozbil ve své rodině feudální zřízení. Stejně jako francouzský král, který učinil konec anglickým nájezdům, skonco-val s nadvládou Mongolů. Stejně jako tento Francouz, který uvedl zákony svého království do souladu s novým řádem, vydal roku 1497 zákoník Suděbnik. A konečně stejně jako Ludvík XI. jednal se všemi, kdo se mu postavili do cesty, nemilosrdným způsobem. Jeho vnukovi Ivanu IV., který zdědí trůn ve věku tří let, připadne úkol završit politické dílo sjednocení a uspořádání moci, zahájené na začátku rurikovské dynastie. Ale protože tříleté dítě nemůže vládnout, dědické spory kolem regentství budou mít za následek strašlivé násilí, začínající vraždou regentky Jeleny, která ostatně sama zavraždí příbuzné ohrožující její moc. Dětství budoucího Ivana IV. se odehraje při podívané na postavené šibenice, vypíchané oči, na mrtvoly na kusy roztrhané, za řevu mužů podrobených mučení.

Dvě tváře Ivana IV., zvaného Hrozný

Není divu, že se Ivanovi již ve třinácti letech, když pozoruje své příbuzné, kteří tak násilně soupeří o moc, podaří provést první převrat. Svolává bojary, obžalovává je a oznamuje jim, že se pomstí na tom nejmocnějším z nich, který drží všechnu moc, knížeti Šujském. Jeho pomsta je strašná: poté, co ho nechá mučit, ho dává roztrhat svým psům. Ještě čtyři roky vyčkává a roku 1547 se nechává korunovat. Je mu sedmnáct let a nárokuje si titul cara. Moskva již není pod vlivem velkoknížete, ale samovládce.

Ivan IV. je ztělesněním tragického osudu předromanovské Rusi a jejích ztracených možností. Jeho skutečné panování začíná dramatem: požárem, který zpustoší Moskvu, vzpourami, panikou. V tomto ovzduší národního neklidu a pověrčivosti se bojaři bouří a povstávají, aby se pokusili chopit se znovu moci. Ale Ivan dosáhne zjednání pořádku, prosadí svou moc a rozhodne se pro shovívavost a mír. Otevírá se doba reforem podléhajících zemskému sněmu (Zemskij sobor): soudní reformy, správní, vojenské; konečně také určení vztahu mezi církví a státem koncilem roku 1551.

V prvních letech vlády se Ivanu IV. podařilo vybudovat ruský stát, přetvořit společnost, v níž je domýšlivost velkých zlomena, v níž jsou všichni angažováni ve službách státu, v níž se může uplatnit nadání nejprostších. Ivan také zajistil bezpečnost hranic. Rusko, konečně stmelené, se tak stává evropskou zemí podobnou ostatním. Ale ještě jednou se projeví tragický osud země, a na počátku tohoto zvratu jsou nepředvídané okolnosti.

Roku 1560 umírá carova manželka Anastasie Romanovna. Ivan je přesvědčen, že byla zavražděna. Není snad každá smrt v Rusku výsledkem úkladné vraždy? Hledá viníky. Činí tak obzvlášť horlivě i proto, že musel před několika lety, kdy byl vážně nemocen, sledovat, jak mezi mocnými sílí ambice vedoucí ke spiknutí a rozvratu systému. Když se zázračně vyléčil, ztratil již důvěru ve své okolí a Anastasiina smrt dovrší přeměnu rozumného knížete v kruto-vládce, který nezná žádných mezí.

V jeho šíleném výkonu moci se prosazují tři rysy, které ničí všechen předchozí pokrok. Zaprvé rozdělení území na dvě části: jednu, kde si zemské orgány zachovávají své pravomoci; druhou, opričninu, která je oddělenou oblastí, kde se prosazuje jediný zákon, a to panovníkův. V této části Ruska neexistuje žádná tradiční autorita či prostředník, platí pouze přímý vztah věrnosti carovi. Je to předobraz totalitních států 20. století. Druhou inovací je naprostý teror; spiknutí nebo podezření ze spiknutí má za následek přijetí principu kolektivní viny, který Ivanovi umožňuje zničit jeho odpůrce, ale také celé rodiny, ba dokonce města (Novgorod roku 1570), zaútočit na církev a zavraždit metropolitu Filipa, kterého pak církev prohlásí za svatého. Genocida nepatří jen do historie 20. století, je příznačná již pro druhou etapu vlády Ivana Hrozného. Konečně třetím projevem tohoto šíleného panování je 19. listopad 1581 – Ivan zabíjí vlastního syna, dědice, Anastasiina syna.

Tato druhá část vlády byla založena na logice tabuly rasy. Car již nedokáže strpět starou Rus s jejími bojary a městy, která občas za-vádějí demokratické praktiky, jako to předvedli správci Novgorodu, církev, konečně ani samotného nástupce, a zničí je se zuřivostí, jež nezná mezí, ani žádnou výjimku. Ivan IV. si zcela zasloužil jméno, které mu dal lid: Hrozný ( Groznyj, z groza, hrozba). Chtěl vytvořit nový svět, v němž by měl naprostou moc nad lidmi a věcmi. Tato utopie nabude převahy nad ním a ruským státem, jehož konstrukci v první fázi vlády završil. Tak začne neklidná doba. Vyznačuje se několika prvky:

Nejprve dynastická otázka. Když Ivan zemřel, bylo ještě možné vybrat následníka. Dva z jeho synů přežili, ale v dané situaci nebyli moc vhodní. Starší Fjodor, Anastasiin syn, byl spíše řeholník než car, a panovala důvodná obava, že nebude poslušen rodičů ani bojarů, jejichž ambice povzbuzovalo odhalení Fjodorovy neschopnosti, někteří dokonce mluvili o jeho idiocii. Druhý dědic byl Dimitrij, syn Marie Nagajové, poslední manželky Ivana Hrozného. Církev tento poslední sňatek nepožehnala, a v jejích očích stejně jako v očích lidu byl Dimitrij pouhým levobočkem. Na jednu stranu tu byl dědic neschopný vládnout a navíc bez potomků, na druhou nelegitimní dědic; Fjodor byl navzdory všemu prohlášen za cara. Ale v této poněkud zmatené situaci se objevil muž seslaný Prozřetelností: Boris Godunov, jeho švagr. Čaroděj mu předpověděl, že jednoho dne usedne na trůn a setrvá tam sedm let. Prosadil se jako výhradní poradce cara a jakýsi regent. Mladého Dimitrije a jeho blízké poslal do Ugliče, jejich údělného panství, a zahnal všechny své soupeře, ale nikdy neprolil krev.

K dobru se mu připisují dvě novoty: jedna sociální, druhá náboženská.

Sociální problémy jsou tehdy značné. Většinu ruského obyvatelstva tvoří především rolnictvo, jehož postavení neustále oslabuje. Šlechta, která nechává rolníky pracovat na svých panstvích, je strašně ždímá. Ubozí rolníci, zmožení veškerou zátěží, prchají do nově otevřených prostor – mnozí se přidávají ke kozákům ze stepi, víceméně rebelům, a stát tato nadměrná pohyblivost zneklidňuje. Ostatně od roku 1497 jsou stanovena omezení: rolníci mohli opustit panství, k nimž byli připoutáni, jen během dvou týdnů kolem svatého Jiří (patrona Ruska), to je 26. listopadu v juliánském kalendáři. Ivan Hrozný se rozhodl tuto toleranci zrušit a nechal vypracovat pozemkovou knihu, aby lépe lokalizoval uprchlíky, kterých bylo stále hodně. Roku 1597 bylo nařízeno, že každému rolníkovi, který utekl před rokem 1592 (datum sčítání obyvatelstva), zůstává svoboda pohybu, ale ten, který utekl později, musí být vrácen svým pánům. V roce 1649 bude proces znevolňování rolnictva završen a nový zákoník zavede nevolnictví s konečnou platností.

Boris Godunov v tom hrál významnou roli. Aby posílil stát, své panství, postupně rozšířil nevolnictví, které využíval k tomu, aby odměnil své sluhy a zajistil si jejich věrnost. Upevňování nevolnictví v Rusku se odehrávalo v nevhodnou dobu oproti vývoji v západní Evropě, kde obnova státu měla za následek zánik nevolnictví zřízeného v čase, kdy byl stát slabý, podrobený tlakům mocného feudálního řádu.

Druhou velkou inovací Borise Godunova bylo založení ruského patriarchátu. Konstantinopol byla ovládána nevěřícími, ruská církev na ní nemohla být nadále závislá. Stala se autokefální.

Roku 1590 se zdá, že v Rusku nastane období klidu. Boris Godunov drží moc, ale činí tak ve jménu suverénního vládce, který je legitimním dědicem; ruská církev potvrzuje moc státu a šlechta je klidná, protože stát připoutává rolníky k jejím panstvím.

Po Rurikovcích střídání pravých a falešných carů

Dvě dynastické události – zde vidíme hlavní význam tohoto problému pro Rusko – zničí tuto chvilkovou rovnováhu. V květnu 1591je Dimitrij, dítě z Ugliče, nalezen podřezaný. Tato záhadná smrt otevře cestu veškerým obviněním, veškerým pomstám.

Roku 1598 umírá Fjodor bez dědice. Rodová linie Rurikovců je přerušena. Jakého panovníka tedy dát Rusku? Ovšemže ještě žila knížata pocházející od Rurika, ale žádné nehrálo roli ve vývoji ruského státu. Avšak byl tu Boris Godunov, držitel moci, šikovný politik, posílen čarodějovou předpovědí. Svou kandidaturu prosadil v zemském sněmu, který narychlo svolal, kandidaturu podpořil patriarcha, jenž mu vděčil za svůj status, duchovenstvo a stejně tak lid povolaný potvrdit to, co se podobalo plebiscitu. Při nástupu na trůn, který měl zdání legitimity – společenského přání, zpřetrhal Boris Godunov tradici tak obtížně zavedené rodové dědičnosti a určitým způsobem i mýtus o posvátné povaze panovníka. O výběru vládce už s konečnou platností nerozhodovala legenda – ta o Rurikovi – ani kontinuita, ale společnost.

Tohle přerušení přispěje k nepokojům, které se zemí již šíří. Kdo je pravý car, kdo ten falešný? Dynastická změna neprochází tak snadno, a fáma o existenci pravého cara sílí současně s tou o uzurpátorovi, který zavraždil cara, aby se zmocnil jeho místa.

Jako vždy hraje v Rusku ve sledu událostí zásadní roli společenské klima. Rolníci nesouhlasí s rozšířením nevolnictví, pokračují  v útěcích nebo se utvrzují v nespokojenosti blízké jacquerii. Sklizně jsou špatné, počasí je stále nepříznivé, množí se lokální nepokoje. Roku 1601 zuří hladomor. Země je připravena uvěřit, že je někde pravý car, vzkříšený nebo nesprávně podříznutý.

Roku 1601 se vynořuje pravý car a prohlašuje, že je Dimitrij. Aby znovu dosáhl trůnu, žádá o pomoc polského krále, vytváří si armádu složenou z donských a dněperských kozáků, k níž se připojují houfy vzbouřených rolníků, a začíná dobývat svou zemi. Ohně vzpoury hoří ve všech ruských oblastech – pro Dimitrije, nebo proti němu, ale spíše proti Borisi Godunovi, náhle obviněnému ze všeho zla. Nese vinu za přírodní pohromy, ale především za to, že chtěl založit panovnický rod na úkor legitimních dědiců. Dokonce je proti němu vymyšleno Fjodorovo potomstvo anebo uznáván Dimitrij. Ať tak nebo onak, Rusové se domnívají, že dynastický sen Borise Godunova se zakládá na vraždě.

Boris Godunov umírá roku 1605, sedm let po nástupu na trůn, jak předpověděl čaroděj. Než umřel, získal pouze zástupce vrchnosti; bojaři, patriarcha, velitel vojska přísahají věrnost jeho synovi. Ale jakou má tato přísaha cenu v okolním zmatku, nejistotě, která obestírá jeho legitimitu, a při vítězoslavném pochodu Dimitrije, který je považován za pravého cara, jenž vyvázl z dramatu v Ugli- či, na Moskvu? Ti, kteří složili přísahu Godunově synovi, se proti němu bez váhání obrací a dynastický spor se, jako vždy, urovnává krví. Boris Godunov nastoupil na trůn, protože dědic Dimitrij se utopil v krvi. Trůn se vrací Dimitrijovi, který se zázračně znovu objevuje v Ugliči, prolitím krve Godunovců, kteří jsou všichni pobiti – dědic, vdova a zbytek příbuzenstva.

Celý národ horlivě vítá tohoto cara, pravým jménem Jurije Otrepjeva, o němž se říká, že je to zběhlý mnich, ale neméně pevně se o něm tvrdí, že byl před čtrnácti lety zázračně zachráněn v Ugliči. Matka dítěte z Ugliče, Marie Nagajová, ho slavnostně uznává dědicem. Jak rychle se přesto tento nový car znelíbí! Je bezpochyby kultivovaný a inteligentní, ale fyzicky je znetvořený, má šeredný obličej a moc se nepodřizuje ruským zvykům. Je právě naopak, jako Boris Godunov, fascinovaný západem, kam chce poslat mladé Rusy za vzděláním, obklopuje se Němci, je nakloněn katolíkům a je přítelem Poláků. Není ostatně jeho žena Polka? I když velké Rusko ví o tomto novém carovi jen málo, Moskva ho začne rychle nenávidět, a nepřátelská koalice proti němu shromáždí všechny ty, kteří ho chvíli předtím dosadili k moci. 17. května 1606 vtrhl dav do Kremlu, „car Dimitrij“ je vyhozen z okna a na nádvoří podříznut. Dvakrát podřezán, jaká to symbolika! Jeho matka Marie Nagajová, která je zavřená v klášteře, je z něj znovu vytažena, aby potvrdila, že tento Dimitrij, jehož před nedávnem uznala, byl pouhý uzurpátor, zběhlý mnich, a vůbec ne dítě z Ugliče. Aby se zabránilo tomu, že by se ještě jednou znovu objevil, je jeho mrtvola spálena, jako se to dělá s těly čarodějů, a jeho popel rozptýlen dělem! Konečně, aby byla završena post mortem poprava tohoto Lžidimitrije, jsou do Moskvy převezeny ostatky mrtvého dítěte z Ugliče a církev se postará o jeho kanonizaci.

Ale komu svěřit moc?

Takto se objevuje nový muž seslaný Prozřetelností – kníže Vasilij Šujskij. V Dimitrijově aféře hrál vždy určitou roli. Na počátku přísahal, že viděl tělo podříznutého dítěte; poté, jakmile se objevil „car Dimitrij“, ho obvinil, že je pouhý podvodník. Po Dimitrijově defenestraci se doslova vrhá na trůn. Kníže Šujskij příslušel k rodové linii Rurikovců, i když se jednalo o větev, která vždy zůstávala vzdálena trůnu. Aby si ho vybojoval, dovolával se legitimity Ivana IV. a pravého Dimitrije z Ugliče; ale protože moc nedůvěřoval bojarům, nedal jim čas, aby svolali zemský sněm, a nechal rozhodnout plebiscitem spěšně shromážděné přívržence a zmatený dav, připravený na všechna dobrodružství. Když byl Vasilij za těchto velmi pochybných podmínek prohlášen za cara, pokusil se získat si přízeň bojarů, jimiž předtím pohrdal, a to přijetím mírových závazků: už žádné tyranské zatýkání, žádné zabavování majetku, jen čirou spravedlnost. Ale moc se pak již nepodřizuje rozumu ani dohodám mezi mocnými. Zásah společnosti přinesl trpké plody. Lid naslouchá veškerým fámám. Byl to opravdu falešný Dimitrij, jenž byl podříznut a spálen? Falešní Dimitrijové se vynořují odevšad, každý se prohlašuje za pravého cara a požaduje, aby byl jako takový uznán. Zmatený lid se přiklání jednou k tomu, podruhé k jinému. Dva falešní carové tak uvedou zemi do úplného chaosu a přivedou ji ke zhroucení.

Prvního z těchto falešných carů s sebou přineslo roku 1606 silné povstalecké hnutí, které vedl kníže Šachovskoj a někdejší galejník v zajetí Tatarů Ivan Bolotnikov. Tito dva muži stojí u počátku sociálních protestů na jihu Ruska. Bolotnikov, pozoruhodná osobnost, svolává rolníky, aby povstali proti vrchnosti, proti vlastnictví a především proti nevolnictví. Není divu, že Bolotnikov přilákal davy chudáků, které zaslepil příslib nového politického a sociální řádu. Z politického hlediska je hnutí Šachovského a Bolotnikova zmatenější, protože zažívají velké potíže se jmenováním pravého cara. Jednou požadují dítě z Ugliče, podruhé „careviče Petra“, domnělého Fjodorova syna, který nikdy neexistoval. Ovšem na tom nezáleží, důležité je, že vše se děje pod praporem rurikovské dynastie.

Druhý car se objevuje za podpory silného lidového hnutí – jeho přívrženci přísahají, že tento car není nikdo jiný než carevič zavražděný v Ugliči. Prohlašuje se za cara a usazuje se ve vesnici Tušino, blízko Moskvy. Tento nový car je zároveň uznán matkou dítěte z Ugliče, Marií Nagajovou, která již předtím uznala za svého syna zběhlého mnicha, a Marinou Mniszkovou, vdovou po tom samém Dimitrijovi, který byl podříznut na nádvoří Kremlu a obrácen v popel.

Tento nový Dimitrij má dvůr v Tušinu, obklopuje se státní správou a přitahuje množství těch, kteří dovedli k moci cara Vasilije. Mezi věrnými cara Dimitrije z Tušina se objevuje také metropolita  Filaret (Fjodor Romanov), který se stal metropolitou díky „prvnímu caru Dimitrijovi“. Tušinský car zajde ještě dál, uděluje mu titul patriarchy, aniž by se příliš staral o způsoby, a pomíjí fakt, že v Moskvě se nachází jiný patriarcha Hermogenes. Od té chvíle vládne naprostý zmatek. Stát má dva cary – Vasilije v Kremlu, Dimitrije v Tušinu; ale také dva patriarchy, dvě dumy, dvě státní správy!

Trochu dále od hlavního města se vynořuje téměř znenadání třetí Dimitrij. Který je tedy v této hordě uchazečů o trůn ten pravý? I když lidová přízeň váhá, kolísá, nechává se vždy strhnout pravým carem, jedním z těchto Dimitrijů, přičemž odmítá cara Vasilije. Ten není schopen bránit svůj trůn a je žádán, aby ho opustil. Aniž by odporoval, je uvržen do kláštera, stejného, odkud deset let předtím uprchl první Lžidimitrij! Vasiliji Šujskému nestál trůn za to, aby dával v sázku život.

Rusko ztracené, Rusko zachráněné

V dějinách Ruska jde o rozhodující okamžik, kdy málem přestalo existovat. Ve všeobecném zmatku se tehdy pohledy obrací k patnáctiletému dospívajícímu chlapci Vladislavovi, synu polského krále Zikmunda III., a je řada těch, kteří předpokládají, že mu bude svěřen trůn, aby obnovil pořádek.

Vydá se Rusko svému tradičnímu nepříteli? A jaké jiné řešení si lze představit v situaci, kdy se k vnitřním zmatkům přidávají vnější hrozby, které nadále přiživují chaos?

Je rok 1610. Moskva přísahá věrnost princi Vladislavovi, zatímco Tušinský car prchá a bude zabit. Ale král Zikmund ničí toto hezké uspořádání. Odmítá, aby jeho syn konvertoval k pravoslaví – je to hlavní podmínka jeho usazení na trůn. Ve skutečnosti je to pro něj jen záminka. Zikmund III. chce ruský trůn sám pro sebe a podniká výpravu, aby ho dobyl se zbraní v ruce. Ohrožuje Moskvu.

Ve stejnou chvíli se na severu objevuje další nebezpečí. Švédský král Gustav Adolf nechce, aby se Polsko zmocnilo ruského trůnu, jinými slovy, aby zabralo Rusko. A tak tam posílá vojsko, které postupuje rychle, dobývá Novgorod. Nyní se Švédsko dožaduje ruského trůnu, aby na něj umístilo vlastního kandidáta prince Filipa, králova bratra.

Nebezpečí je obrovské – bude Rusko dobyto Švédy nebo Poláky? Ze strany Ruska již neexistuje žádný mocenský kandidát, protože car Dimitrij z Tušina byl zavražděn a car Vasilij setrvává v modlitbách v klášteře. A tak se v jednu chvíli zdá, že jediným řešením, které zbývá, je zahraniční car.

Náhlé vzedmutí domácí odporu vychází z národního cítění. Patriarcha Hermogenes volá zem k odboji proti katolické moci a proti rozkladu Ruska. Vedle něj hrdina všech válek kníže Požarskij a řezník z Nižného Novgorodu Minin sestavují vojsko, osvobozují Moskvu ze strašného obležení, kde se Poláci, opevnění v hlavním městě, živí lidským masem. V listopadu 1612 je Moskva dobyta tímto národním nouzovým vojskem, které je stejně tak různorodé, jako samotné Rusko. A Rusko je vráceno samo sobě. Po bitvě na Kulikovském poli, kde roku 1380 porazil Dimitrij Donský Mon- goly, a po dobytí Kazaně za vlády Ivana Hrozného se znovudobytí Moskvy zapíše do kolektivní paměti jako jedna z rozhodujících etap národní historie.

Není divu, že Rusové přikládají takovou důležitost – přesně o dvě století později – roku 1812 Napoleonově porážce. Není divu, že si Rusko osvobozené od sovětského systému vybralo 4. listopad, aby ho označilo státním svátkem, i když v mírovějším kontextu 21. století oslavovat národ v den, kdy Rusko zvítězilo nad Polskem, není možná nejlepší způsob, jak odstranit staré neshody… Ale tento výběr dobře zapadá do představy národních dějin, které se utvářely neustálým znovudobýváním území na vnějším nepříteli, ať už byl jakýkoli.

Národní vzedmutí v letech 1610-1612 soustředilo lidovou po- zornost na hlavní hrozbu – v sázce byla nezávislost země. Jakmile byla nezávislost zajištěna, zbývalo, jako vždy, vyřídit otázku moci.

Dynastie Rurikovců byla vyčerpána. Dynastie Borise Godunova neexistovala. Změna byla nutná. Moc je v Rusku trvalou odpovědí na nejisté časy zrozené z chaosu. Byl to případ roku 1613, 1917 i 1991. Pro Rusy ten, kdo se ujímá moci, musí být ve všem otcem ochráncem ( báťuškou); Rusko, ruská země, vlast je jejich matkou (matuška Rossija). Tato rodičovská představa tria car-země-lid, která ponechává málo místa samotnému státu, je v 17. století velmi výrazná, a bude až do roku 1917. Ale pro ty, kteří mají moc, v sobě zahrnuje obrovskou odpovědnost: znamená to přidat k této pot-rojné koncepci, která převládá v kolektivním vědomí a podněcuje věrnost, stát, životaschopný a silný stát, který zaručuje zájmy všech.

V zemi, která je poznamenaná zmatkem, znepokojením lidí a obrovskými sociálními problémy, se vždy vnucuje politická otázka – otázka moci. Ta je konstantou ruských dějin, v nichž se pravidelně ničivým způsobem hroutí státní struktury a v nichž chce v takových chvílích vždy neklidná společnost vědět, ke komu se obrátit, kdo ztělesňuje moc.

Po neklidné době přinese rok 1613 odpověď na tento trýznivý  problém – bude jí dynastie Romanovců.

II. KAPITOLA

Zrození dynastie: Michail I.

V roce 1613 je ruský trůn neobsazený, ale mnozí kandidáti mají v úmyslu na něj dosednout. První z nich, který se cítí být legitimnějším než jeho soupeři, kníže Požarskij, který Moskvu o rok dříve vysvobodil z obležení polsko-litevskou armádou, má hodně stoupenců a veřejně dává najevo velké ambice. Kníže Dmitrij Trubeckoj také usiluje o trůn a dvoří se přitom kozákům, kteří vyvozují svou moc z vítězství, jichž dosáhli. A ještě je tu Filaret Romanov, pravým jménem Fjodor Romanov, syn Nikity Romanova, jehož sestra Anastasie byla první manželkou Ivana Hrozného; Fjodor Romanov, nucený vstoupit do řádu, byl vychován do funkce metropolity. Jeho příbuzenství s Anastasií, tím pádem nepřímo s Ivanem IV., mu dávalo dynastickou legitimitu, kterou posilovala jeho náboženská pověst. Ale byl tehdy vězněn Poláky, byl tedy nepoužitelný.

Výběr ještě jednou připadl na zemský sněm (Zemskij sobor), r který jako jediný mohl zaručit legitimitu nového panovníka, zejména ve chvíli, kdy bylo zároveň zapotřebí změnit dynastii. Zemskij sobor se sešel začátkem roku 1613. Měl dohromady mezi pěti až sedmi sty členy, i když v soupisech se objevilo pouze dvě stě sedmdesát sedm podpisů. Sněm shromáždil bojary, služebnou šlechtu, obyvatele měst a zástupce rolníků, kteří nebyli nevolníky. Konečnou listinu podepsalo dvanáct rolníků. I když nemáme k dispozici zápis debat, skrze různá svědectví víme, že Zemskij sobor se rozhodl hned na  začátku vyloučit jakéhokoli cizího kandidáta a omezit seznam kandidátů na půl tuctu. Po živých debatách vyškrtnul mocné a příliš výrazné kandidáty a dal se strhnout k výběru zdánlivě neznámého

Michaila Romanova, syna Fjodora Romanova, metropolity Filareta. Michail Romanov byl teprve šestnáctiletý mladík, který žil se svou matkou v Ipaťjevském klášteře v Kostromě, kam se ho vydali hledat. To, že nakonec zvítězil, bylo zdůvodněno dynastickými a morálními zájmy. Zaprvé byl skrze svého dědečka Nikitu příbuzný s Anastasií a zaniklou dynastií, mohl se nepřímo dovolávat legitimity Rurikovců a zapsat se do dlouhého toku ruských dějin.2 Ale v jeho prospěch hrály také morální důvody. Michail Romanov díky svému mládí zůstal stranou intrik neklidné doby, rovněž stranou Poláků, různých uchazečů o trůn a samozvanců. Když ho sobor vybral, byli do celé Rusi vysláni zmocněnci, aby mezi obyvatelstvem zkoumali ohlasy jeho jmenování. Bylo ještě zapotřebí přesvědčit tohoto dospívajícího chlapce, nesmělého a držícího se v ústraní, aby přijal korunu, která mu byla nabídnuta. Také bylo zapotřebí přesvědčit jeho matku, která byla velmi zdrženlivá vůči myšlence, aby byl její syn vytržen z klidu kláštera a čelil osudu, jehož nástrahy si uvědomovala.

Michail Romanov byl korunován 21. července 1613 a Platonov napsal: „Země, která zjistila, že jde o boží výběr, jásala radostí.“ Ale Kostomarov, jiný velký ruský historik, zdůrazňuje: „V dějinách je jen málo příkladů a událostí, které se odehrály za tak smutných podmínek jako zvolení ještě nezletilého Michaila Fjodoroviče.“

Jak byl jeho úsudek přesný! Země byla tehdy v troskách, státní pokladna prázdná, mnoho měst, mezi nimi i Moskva, bylo zničeno požáry, zatímco drancující a povstalecké tlupy systematicky vysávaly venkov. Za hranicemi se Poláci a Švédové těžko smiřovali s tím, že ztratili naději na ovládnutí Ruska. Tváří v tvář jejich zlosti a touze po pomstě bylo Rusko, jež mělo rozloženou armádu, bez obrany.

Mladý car byl moudrý. Byl si vědom své slabosti a nezkušenosti, a tak se rozhodl opřít o sobor a dobrovolně omezit svou moc. I když v tomto směru nemáme k dispozici žádný psaný dokument, víme, díky svědectví současníků, že se zavázal vládnout s omezením vlastní moci. Často svolával sobor, který měl za úkol překonat všechny velké problémy a především najít prostředky, jak obnovit stát. Michail se rovněž obklopí členy rodiny z matčiny strany, kteří mu budou radit.

Ale roku 1619 se situace radikálně mění. Metropolita Filaret, jeho otec, je konečně propuštěn na svobodu a vrací se z Polska, je pozvednut na patriarchální trůn a se souhlasem svého syna a v rovnosti s ním se stává první osobností státu. Přijímá titul velikého gosudara stejně jako car Michail a od té doby všechny státní listiny nesou jejich dva podpisy. Tahle úzká a pro Rusko šťastná spolupráce potrvá až do roku 1633, kdy Filaret umírá na tehdejší dobu ve velmi úctyhodném věku osmdesáti osmi let.

Výběr jednoho z Romanovců v roce 1613 se tedy přidržel již evokovaných dynastických důvodů, ale také skutečnosti, že Romanovci byli respektovaní a jejich jméno nebylo poskvrněno krví. Neklidnou dobu, dobu zpustošeného a téměř zanikajícího Ruska zahájilo podříznutí dospívajícího chlapce, zneuctění nevinnosti; uzavřel ji pokojný nástup mladičkého cara na trůn, obraz vítězoslavné nevinnosti. Unikne nakonec Rusko prokletí krve neustále prolévané v honbě za mocí?

Pokojné panování

Mladý car Michail měl štěstí. Morální vliv jeho otce partriarchy a soboru, který často svolával, posiloval jeho vlastní autoritu. Ale těžil také z politické úvahy vypracované na počátku jeho vlády kronikářem Ivanem Timofejevem, který přistoupil k tomu, že dal mocenskému systému a nové dynastii ideologicky pevné základy. Zmatení myslí bylo natolik velké, že tato úvaha byla nezbytná. Po tři desetiletí se trůnu domáhali praví a falešní carové. Po Rurikovcích mezi sebou bojovaly a vzájemně se vyhladily tři efemérní dynastie: Godunova, Lžidimitrijů, Vasilije Šujského. Jak tedy od- dělit to pravé od falešného? Čtyři panovníci, kolik uchazečů o trůn, kolik protiřečících si svědectví, jako ta Dimitrijovy matky, Marie Nagajové, která nejprve rozpoznala svého syna v prvním údajně vzkříšeném Dimitrijovi a pak se ho zřekla, aby následně uznala dalšího Dimitrije? Můžeme k tomu přičíst zmatek samotných po sobě jdoucích Lžidimitrijů. Co věděli o své pravé identitě? O svých vztazích k dítěti z Ugliče?

Ivan Timofejev vyřešil problém legitimity panovníka, když vyšel z principu jeho imanentní povahy a zbavil ho závislosti na svých činech. Boris Godunov byl opravdu spíše dobrým vládcem, i když Timofejev ho vinil z Dimitrijovy vraždy, na rozdíl od Vasilije Šujského, který se vyznačoval neschopností a nezodpovědností. Přesto byl Godunov, ač dobrý car, uzurpátor. Podle Timofejeva musí legitimní car v sobě uvést v soulad božskou přirozenost, nositelku legitimity, která ho staví nad mínění lidí, a lidskou přirozenost, která mu ukládá takové chování, jež ho povznáší na úroveň jeho funkce. Legitimní car byl předurčen Bohem, ale jeho legitimita byla také potvrzena požadavky, které nemá člověk-car právo přehlížet. Tak se představa neomezené carské moci, jíž byla moc Ivana Hrozného, prezentovaná o století dříve JosifemVolockým, odchyluje ve jménu morálních požadavků. Tento nový požadavek, který zavazuje cara, aby uvedl v soulad boží vůli se svou lidskou stránkou, bude provázet první Romanovce a načrtne obrysy pokojného panování, jež je v příkrém rozporu s minulými tragédiemi.

Úkol, který byl uložen caru Michailovi, byl přesto obrovský a málo se shodoval s jeho mírovými názory. Nejprve bylo zapotřebí potlačit vzpoury a zajistit vnější bezpečnost. Stačily tři roky, aby byl odpor zlomen. Vzpurné tlupy byly poraženy v poli; stále nespokojeným kozákům bylo odpuštěno, byli naverbováni k řádnému vojsku a pověřeni porážkou švédského nepřítele. K tomu došlo rychle – mír se Švédy podepsaný roku 1617 ve Stolbově navrátil Rusku Novgorod, ale Švédům zanechal pás území u finského mořského zálivu, čímž bylo Rusko odříznuto od moře. Nástupci cara Michaila zdědí tento trýznivý problém – jak dosáhnout moře? O rok později byl podepsán mír s Polskem, které si ponechalo některá ruská území, mezi nimi Smolensk, ale propustilo zajatce. Takto se Michail znovu shledal se svým otcem, uctívaným met- ropolitou Filaretem.

Michailovo Rusko odříznuté od Baltu bylo zranitelné. Nebylo by řešením usilovat o přístup k jižním mořím? Donští kozáci o tom byli přesvědčení a chtěli se pokusit dobýt Azov. Avšak panovník, který velmi lpěl na míru, se obrátil na sobor, aby s ním projednal jejich plán. Sotva znovu nalezli mír na severu, měli by ho okamžitě zpochybnit kvůli nejistým výdobytkům na jihu? Sobor se vyslovil proti nerozvážnosti takové výpravy. Především  měla proběhnout obnova státu. Tyto ambice znovu vzkřísí až Petr Veliký, Michailův vnuk.

Přednost dostala vnitřní obnova – zpočátku finanční. Byly zavedeny a rozšířeny daně, ale ke konci Michailova panování nebyla situace o nic oslnivější než v jeho počátcích. Jeden z důvodů tohoto nezdaru spočíval v dualitě moci a zájmů, které nastaly s Filaretovým návratem. Na jedné straně byl mladý panovník s dobrými záměry, ale slabou povahou. Na druhé Filaret, který byl obklopen svatozáří patriarchální moci, byl silné a rozhodné povahy, ambiciózní, obrácený spíše k světskému štěstí než víře. Filaret si nevybral mnišskou kápi, byla mu vnucena, ale vytěžil z ní značný vliv. Následkem toho mu jeho syn dobrovolně přepustil hlavní moc. Vládl obrovským územím, klášterům, dědičným pozemkům složeným z votčin. Zatímco je lid z měst a venkova drcen daněmi a podroben tlakům zkorumpovaných úředníků, stát získává monopol na vývoz zboží, území podřízená patriarchovi jsou zproštěna daně. Na druhé straně se zesiluje nevolnictví, rozhořčení rolníci nadále touží utéct z půdy, která je neživí.

Vláda cara Michaila je rovněž otevíráním se vnějšímu světu a cizincům. Velmi mnoho z nich přitahuje tohle „barbarské Rusko“, jehož možné bohatství všichni tuší společně s příležitostmi, které může nabídnout těm, kteří se tam odváží. Moskva poznává velký příliv cestovatelů, ale také „investorů“, kteří staví továrny a nechávají v nich pracovat především cizí státní příslušníky, o nichž soudí, že jsou lépe připraveni na technické práce než Rusové. Obchodníci přicházející z Holandska a Švédska také využívají tohoto otevírání, které je charakteristické pro vládu prvního Romanovce. Ruská ar-máda, kterou se panovník snaží na sklonku válek přestavět, rovněž přijímá mnoho švýcarských a německých žoldnéřů.

I když Rusko navzdory obnoveným vojenským prostředkům nemohlo Polsku vzít Smolensk ani dobýt Azov, mladý panovník dobude opravdových úspěchů na Sibiři a rozšíří své území. Sibiř přitahuje Rusy, lovce, obchodníky s kožešinami, kozáky, a dokonce rolníky utíkající před pány, kteří doufají, že se ztratí v jejích hlubinách. Zatímco tam postupují prapory dobrodruhů, které nikdo nezplnomocnil, stát se vyvíjí díky jejich aktivitě, staví opevnění, zřizuje obchodní zastupitelství, vybírá od místního obyvatelstva, které je bezbranné, daně. Instituce se upevňují mírovými prostřed-ky. Roku 1621 byl první ruský biskup Cyprián jmenován do čela právě vytvořené „diecéze“ na Sibiři. Roku 1632 se Rusové usazují na březích Leny a zakládají město Jakutsk. O čtyři roky později dosahují kozáci z Tomsku břehů řeky Amur. Zakrátko přichází čas zahájit dialog s tajuplnou čínskou říší.

Při hodnocení této první vlády Romanovců má velkou váhu Sibiř. Ale také uspořádání státu, které územní rozmach nutí zlepšit. Státní správa byla rozdělena na prikaz (ministerstva) – bylo jich třicet pět. Některá pokrývají oblasti zvláštních pravomocí (finance, zahraniční záležitosti, poštu,…); další jsou územní jako prikaz kazaňský či sibiřský. Roku 1625 přijal car titul samovládce, který ukazuje jeho vůli vykonávat opravdovou moc, i když až do konce své vlády se o ni dělí, nejprve se svým otcem, ale vždy se soborem a státní správou, která posílí.

Když roku 1645 car Michail umírá, nechává svému dědici obnovený stát, který se dle Ključevského popisu vyznačuje dvěma významnými rysy: „slabší než stát posledních Rurikovců, ale mnohem méně izolovaný od Evropy“. A abychom byli spravedliví, můžeme uzavřít, že je to stát s obnoveným mírem.

Následnictví nepůsobí žádné problémy – je jeden legitimní  dědic. Je to starší syn cara Michaila Alexej, který bez obtíží usedá na trůn, čímž dokazuje pevnost dynastie. Stejně jako otec bude  Alexej vládnout tři desetiletí, během tohoto času bude sledovat  jeden politický cíl, upevní dynastii a také rozšíří prostor Ruska.

III. KAPITOLA

Velké nepokojné panování Alexeje Mírného

Nástupce cara Michaila byl korunován, stejně jako jeho otec, v šestnácti letech. Byl synem druhé manželky zesnulého panovníka, za guvernéra měl bojara Borise Morozova, který bude především po mnoho let jeho rádcem. Alexej, pojmenovaný Mírný (Tišajšij), zdaleka nebyl bezvýznamným dědicem. Od dětství překvapoval své okolí předčasnou vyspělostí, zvídavostí mysli, díky níž byl velmi kultivovaným panovníkem, byl velký čtenář, ale příležitostně také pisatel pamětí a nadšenec do divadla, které bylo v Rusku novinkou. Rovněž to byl muž plný rozporů jak vzezřením, tak i chováním. V dětství byl oblékán „po německém způsobu“; coby car se dobrovolně předváděl v těžkém tradičním oblečení, které nosili jeho předkové. Ostatně ruská ikonografie zachycuje jeho běžný obrázek. Ale současně byl jako jeho otec přitahován západem a během svého panování k němu bude tíhnout.

Coby vnuk patriarchy Filareta byl car velmi zbožný, bděl nad dodržováním všech církevních obřadů a nikdo by nepředpokládal, že se pokusil převrátit víru a zvyky. Rusko od něj očekávalo mírumilovné vládnutí. A přesto třicet let jeho panování bude poznamenáno několikanásobnými krizemi, značnými politickými změnami a velkým schismatem, které otřese ruským vědomím. Vláda Alexeje Mírného, dbalého dodržování božího zákona, bude s konečnou platností vládou kontrastů a tragédií; ale tento panovník nikdy neprolije krev, aby potřel své soupeře, udělá to pouze proto, aby bránil to, co považuje za hlavní předmět zájmu své země.

Alexej, jak jsme řekli, nastoupil na trůn velmi mladý, a tak podléhá nejen vlivu svého vychovatele, ale také svého tchána Miloslav-ského; oba se svými rozhodnutími snaží řešit mnohdy katastrofální finanční situaci, což ale zapříčiní hluboké vnitřní krize. Stejně jako Michail je Alexej konfrontován s věčným problémem zoufale prázdné pokladny. Jak ji naplnit? Jak najít zdroje, které umožní fungování státu? Jako vždy bude odpověď znít: daně, což zpravidla vede k pohromám. Dvě opatření vyvolají lidové pohoršení: zvýše-ní daně ze soli, již tak velmi vysoké, a ustanovení tabákové daně. Zatímco ruská církev zakazovala konzumaci tabáku, Alexejovi rádci na něj naléhali a dodávali mu odvahy, aby z něj vytěžil daňové zisky. Rusko žilo v roce 1650 pod tradiční dvojí mocí církve a cara; Filaretův odkaz zůstal nedotčen, panovníkova zbožnost byla dobře známa. Jak mohl lid chápat tato rozporuplná opatření – pravidla nařízená církví a při té příležitosti do očí bijící zákaz tabáku, a povzbuzování k jeho spotřebě státem? Byla možná jediná odpověď – car se nemohl mýlit, Bůh za něj ručil, ale na vině byli jeho rádci. Nadto korupce byla veliká, hlavně mezi rádci a uvnitř státní správy. Proto se do nich lid pustil.

Roku 1648, stěží tři roky po začátku Alexejovy vlády, povstali Moskvané proti příliš velkým daním, proti korupci a proti rádcům; vzbouřenci vnikli do Kremlu, do domů bojara Morozova a dalších funkcionářů; v hlavním městě, jehož domy byly postaveny ze dřeva, propukl a čilým tempem se rozšířil požár. Alexejovi se podařilo zachránit Morozova, ale musel obětovat rádce menší důležitosti a nechat je popravit, aby uklidnil, co bude nazváno „solným povstáním“.

O několik let později se stejným způsobem obrátila v tragédii nová daňová epizoda. Protože žádný poplatek nestačil k naplnění státních truhlic, Alexej hledá nová opatření, a roku 1656 vymýšlí, že nahradí mince z čistého stříbra směsí stříbra a mědi. Následky této inovace se ukazují být strašné: inflace, rostoucí finanční zmatek a jako vždy následuje lidové povstání. Národ se znovu domnívá, že je to carovo „okolí“, „penězokazci“, kteří jsou zodpovědní za zhoršení stavu, a „měděná vzpoura“ nabývá takových rozměrů, že je třeba obrátit se na střelce,3 aby byla zdolána. Potlačení je děsivé. Zajatí vzbouřenci jsou mučeni – nohy a ruce jsou jim useknuty, v méně závažných případech jsou bičováni a ti, kteří přežili, jsou posláni na Sibiř. Alexej Mírný ví, že nemůže ustoupit lidovému běsnění. Tím spíše, jestliže tato dvě velká povstání měla za dějiště hlavní město, přičemž sporadické nepokoje otřásají celým Ruskem. Města od severu na jih – Novgorod, Pskov, Kursk, Voroněž mezi mnoha dalšími – zažívají vzpoury podobné té v Moskvě a poté nelítostné potlačení.

Tyto bouřlivé poměry vyústí roku 1670 do nejzávažnější vnitřní krize říše, která připomíná návrat do neklidné doby: do rolnické války vedené Stěnkou Razinem. Od počátku 60. let 17. století byla oblast Donu neklidná, rolníci a kozáci, které spojovala stejná zuřivost, rozšiřovali místní povstalecká hnutí. Ale těmto roztříštěným nepokojům po několik let chyběl pojící prvek; tuto roli bude hrát Stěnka Razin.

Proslulý Stěnka Razin je ještě v 60. letech 17. století jen jedním z kozáckých velitelů na Donu. Je to dobrodruh, který se neváhá vydat až do Persie a dalších pobřežních zemí Kaspického moře či dolní Volhy, aby se tam oddal rabování. Roku 1670 mění styl a proměňuje se v herolda sociální vzpoury. Stoupá se svými muži proti proudu Volhy, přitahuje k sobě rolníky, chudé vždy připravené vzbouřit se, další kozáky, stejně jako cizí kmeny. A všem těm, kteří ho následují, všem těm, které potkává, oznamuje, že nadešel čas „vzpoury chudáků“ – už totiž nejsou povinováni poslušností moci, která je drtí. Razinova armáda, která nakonec čítá kolem dvaceti tisíc mužů, se zmocňuje měst, vraždí hodnostáře a pokračuje v cestě až do Simbirsku. Ale zkouška síly v boji s carovými jednotkami, dobře vybavenými a připravenými bojovat proti vzpourám, pro ni bude osudná. Po tvrdých střetech je Stěnka Razin chycen, jeho věrní prchají; bude veřejně popraven v Moskvě za nabádání ke vzpouře. Alexej Mírný se opět ukazuje neoblomným, jakmile je stát v ohrožení.

Vítězství, které si Alexej odnesl nad velitelem chudáků, nesmí zakrýt vážnost a důsledky této krize. Stěnka Razin se stává téměř nadpřirozeným hrdinou – lidová pověst ho nazve napůl člověkem, napůl kouzelníkem, necitlivým k ranám, nezranitelným kulkami. Z toho pravděpodobně pramenil veřejný trest určený ke zničení legendy. Ale Stěnka Razin především oživí strašidlo pravých a falešných carů. Říká, že ten, se kterým bojuje, není pravý, neboť Alexej svými opatřeními, která jsou protichůdná k řádu požadovanému Bohem, ukázal, že není car. Pravý car je carevič Alexej, který kráčí mezi chudáky podél Volhy, aby na trůně zaujal své legitimní místo. Avšak tento carevič Alexej umírá roku 1670 v předvečer povstání.

Mýtus falešného cara má tu přednost, že nezpochybňuje legitimitu panovníka (při té příležitosti carevič neporušil boží řád), ale představuje i nevýhodu, že vrací do popředí postavu, která je vždy v srdci neklidné doby – falešného cara. Nástup Romanovců na trůn roku 1613 a pokojné následnictví roku 1645 dávalo tušit, že tato neklidná doba minula. Strašidlo careviče Alexeje doprovázející horlivý průvod vojsk Stěnky Razina svědčí o tom, že to nebylo jen tak. Uvidíme, že bude článkem v řetězu spojujícím falešné cary z 18. století s falešnými cary z 16. století.

K povstáním, kterými se vyznačují dějiny této vlády, se přidají dvě význačné události, jež změní tvář Ruska z hlediska jeho geografi e a ducha. Nejprve se věnujme duchu, neboť ten částečně souvisí s božskou podstatou cara a nyní je v sázce.

Ruská tradice proti reformě: raskol

Vše začíná roku 1652 volbou nového patriarchy Nikona. Postavení ruské církve je tedy zároveň věhlasné i zmatené. Věhlasné proto, že po pádu Byzance se ruská církev vydává za vtělení třetího Říma. Navíc je materiálně mocná, její bohatství je značné, chráněné před daňovými požadavky státní pokladny, a vykonává světskou moc sdílenou s panovníkem. Avšak v duchovní rovině ji spíše charakterizuje jistá průměrnost.

Ruská církev žije v jasné izolaci, jejíž následky v rovině nábožen-ského vědění a chování prelátů jsou tíživé. Posvátné texty jsou pře-kládány s velkou představivostí, rity se rozpadají, klerikové projevují málo tvrdosti ve svém soukromém životě. Od počátku 16. století to vše znepokojuje vzdělané mnichy. Michail Romanov, vědomý si tohoto problému, svěřil církevní komisi úkol o tom přemýšlet a navrhnout lék. Ale o uvedení textů a ritů do původního pořádku rozhodne car Alexej. Nový patriarcha pak musí vykonat tento byť jen velmi skromný záměr.

Jednoduše se jedná o návrat k původním zvyklostem, oznamuje  patriarcha, který coby dobrý syn rolníka, velmi bystrého ducha, se nejprve snaží uklidnit situaci. Tvrdí, že chce jen návrat k tradici.  Přiznává, že jméno Ježíše se psalo špatně – chybou transkripce.  Na místo Isus je třeba vrátit se k Iisus . Rusové si zvykli křižovat se dvěma prsty; patriarcha opravuje, že se sluší tak činit třemi. Jak tyto tak skromné změny mohly rozohnit Rusko?

Patriarchovu reformu obklopuje spousta okázalosti. Roku 1654 a 1656 jsou svolány dva koncily; je podáno odvolání k učeným mnichům z Kyjeva či z hory Athos, aby reformu podpořili. Ale dvojí konflikt, který propukne mezi patriarchou a carem, mezi patriarchovou církví a těmi, kteří ji odmítají, nemá téměř souvislost s navrhovanými reformami. Patriarcha, který je laskán carem, jenž ho jmenoval nejvyšším pánem – jako Filareta, urazí cara svými požadavky. Tvrdí, že uznává přednost duchovní moci nad světskou, tudíž má moc nad carem. To zaviní rozkol. Alexej podporuje církev, která tohoto panovačného patriarchu velmi zne- klidňuje. Budou svolány ještě dva koncily, které potvrdí reformy, ale zároveň je na nich vyvozen závěr, že je nutné odstranit Nikona. V tomto opravdovém institucionálním souboji zvítězil car, patriarcha je zavrhnut. Ale tváří v tvář zastáncům ruské tradice – neboť každý tábor se jí dovolával – vychází obraz vládce z této obrovské zkoušky navždy zkalen.

Povstalecký prapor proti reformě ritů byl zdvižen nevšední postavou, a přitom tolik představující Rusko – protopopem Avvakumem. Stejně jako Nikon je původem rolník a vydává se za hlas ruské tradice, neboť Rusko je, jak říká, především rolnická společnost. Stejně jako Nikon je obdařen intenzivní náboženskou horlivostí a přitom je i mocný muž. Odmítá všechny výklady a úpravy navrhované patriarchou, bez sebemenšího strachu čelí hrozbám, mučení, uvěznění ve strašných podmínkách, které bude nucen snášet během posledních čtrnácti let svého života. Píše vlastní životopis – Život protopopa Avvakuma – v hovorové nekonvenční ruštině, je to pozoruhodný literární text, první svého druhu v Rusku. Obrací se přímo na cara, vyzývá ho, aby znovu našel své opravdové poslání, které mu svěřil Bůh – ochránit ruskou tradici, a „nepodřizovat se řeckým textům a zvyklostem“.

Avvakumova výzva je příznivě a s horlivostí přijata značným počtem Rusů všech vrstev, šlechtou i rolníky, kteří se domnívají, že s reformami je odmítána ruská tradice. A tak se rodí velké schizma, raskol, který proti sobě postaví starověrce (stoupence starých ritů a staré víry – starověry) a reformy považované za rouhavé. Hrdinství starověrců je obdivuhodné, a bezvýchodné. Nemají žádné kněze, organizaci, jsou pronásledováni, mučeni, se zbraněmi v ruce odsuzováni k smrti či k sebevraždě. Ale jsou shromáždění za Avvakumem a pravda je podle nich na jejich straně. Koncil, který je odsoudil, se konal roku 1666: nejsou tato čísla symboly Antikrista? Starověrci se od té chvíle schovají do uzavřeného světa, světa „pravé víry“, odmítajícího církev i stát. Car pro ně není ani tak falešným carem jako Antikristem či jeho zástupcem, pročež popřou jeho legitimitu.

Dokonce i u těch, kteří se nepřidají k Avvakumovi, sílí pochybnosti. Co tedy přetrvává z carovy legitimity zaručené církví, když je konfrontována s Avvakumovým projevem? A církev, která státu zajišťovala bezchybnou věrnost celé společnosti, nehraje tuto roli od chvíle, kdy ji jedna část obyvatelstva zavrhla. Ruská jednotnost, nalomená v neklidné době, znovuobnovená s nástupem Romanovců, je znovu otřesena, ba dokonce zničena.

Povšimněme si – a to je specifičnost tohoto pro Rusko tak tragického schizmatu – rozdílu existujícího mezi raskolem a reformací, která rozdělila západní křesťanský svět. Reformace byla vzpourou věřících mužů proti církevní moci, která se nechtěla znát k vůli křesťanského lidu po změně. Raskol je naopak vzpourou věrných proti reformám navrhovaným církví. Je to čistě ruský fenomén, cizí dokonce Ukrajině, která tehdy sdílí politický osud Ruska, a tuto otázku také stojí za to vyzdvihnout.

Rusko postupuje do Evropy

Vstup Ukrajiny do sféry vlivu ruského státu se stal další velmi důležitou událostí za Alexejova panování. Rusko si nepřestávalo klást ukrajinskou otázku. Od roku 1569 byla Ukrajina více pod dohledem Polska než Litvy, což obnášelo výkon polské politické moci nad společností a především vliv katolické církve na ukrajinské ortodoxní věřící. Brestlitevská unie z roku 1596 vytvořila sjednocenou církev vázanou na Řím, ale pro bohoslužby zachovala staroslověnštinu a východní obřady, což otřáslo společenstvím ukrajinských věřících. Duchovenstvo, především jeho vyšší hierarchie, se samozřejmě většinově přidalo ke sjednocené církvi, ale věřící většinou zůstali připoutáni k pravoslaví.

Situace již byla složitá kvůli zásahu kozáků – věčných podněcovatelů nepokojů – do tohoto náboženského sporu. Dněperští kozáci se obecně stavěli na stranu rolnického lidu proti nové církvi a přispívali k rozdmýchávání vzpour, v nichž se spojovaly náboženské problémy se sociálními (na Ukrajině stejně jako jinde byli rolníci velmi chudí). Tato sporadická povstání, která byla násilně potlačována, vyústila roku 1648 ve velké hnutí vedené hejtmanem Bohdanem Chmelnickým a podporované krymskými Tatary.

Při každém povstání přicházeli Ukrajinci žádat o pomoc „vel kého pravoslavného bratra“ – Rusko. Již v roce 1625, když byl car Michail žádán, aby zasáhnul, dbal natolik o to, aby nerozpoutal  konflikt s Polskem, že požadavek odmítl. Alexej se po vzpouře roku 1648 sám rozhodl zaujmout stejný vyhýbavý postoj. Ale v roce 1653  se po několika neodbytných prosbách Ukrajinců obrátil na Zemskij sobor, který mu poradil vzít pod ruskou ochranu vojsko hejtmana Chmelnického stejně jako města a oblasti, které se na něj odvolávaly.

Ukrajinci nejednali lehkovážně. Rada svolaná roku 1654 v Perejaslavi diskutovala nad rozhodnutím, která ze tří okolních velmocí by mohla nejlépe odpovídat jejich snahám. Jednat s Polskem by s sebou neslo přijetí římského katolicismu. S Tureckem by se prosazoval vliv islámu. Zato Rusko představovalo pravoslaví, které si přála většinová část obyvatelstva. Rada se rozhodla shromáždit v Moskvě a její členové přísahali věrnost carovi.

Tato volba Rady byla přirozeně nepřijatelná pro Poláky, což zapříčinilo válku, tím spíše hrozivou pro Rusko, když švédský král, který využil okolností, vstoupil také do hry. Rusko uniklo neštěstí jen o vlásek a roku 1667 uzavřelo s Polskem Andrusovské příměří, které bylo pro ruskou stranu, jež si ho obratně vyjednala, mnohem více příznivé, protože už jí nehrozil vojenský střet. Dněpr se stal hranicí, která oddělovala Rusko, jež obdrželo část Ukrajiny ležící na levém břehu řeky, od Polska, které dostalo území ležící na pravém břehu řeky. Kyjev, ačkoli se nacházel na pravém břehu řeky, byl umístěn na dva roky pod vliv Moskvy – Rusko totiž nemohlo svolit k odloučení od kolébky východního křesťanství. Následně mělo povinnost dodržovat ustanovení smlouvy, ale přesto si navždy ponechalo Kyjev pod svými křídly. Stejné to bylo se Smolenskem, kde byl ruský vliv uznán na devět let a který stejně jako Kyjev už zůstal ruským. Rusko-polská smlouva podepsaná roku 1686 posvětila tyto dva úlovky. Co se týče konfliktu se Švédskem, ten trval až do roku 1681.

Tyto nepřetržité války vyčerpaly Rusko tím spíše, že Ukrajinci nebyli zdaleka jednotní ohledně volby učiněné v Perejaslavi. Když roku 1657 Bohdan Chmelnický zemřel, rozdělili se a zpochybnili rozhodnutí z roku 1654. Ale podle Moskvy nemohlo být zahrnutí „malého Ruska“ pod ruský stát popřeno, neboť tvořilo hlavní prvek politiky cara Alexeje.

Bezprostřední následky, které stály v pozadí této expanze, byly značné. Rusko se zvětšením o Ukrajinu rozšířilo na západ a posunulo se do Evropy, která tolik přitahovala cara Alexeje. Dobytá Ukrajina bezpochyby působila ruské moci značné starosti. K ochraně nových hranic, uklidnění stále rozbouřených území bylo zapotřebí vojenských prostředků, peněz a úředníků. Ale Ukrajina nabízela ruské moci také pozoruhodné možnosti vývoje. Měla velmi pozápadněnou náboženskou, vojenskou a správní elitu, která byla připravena spolupracovat s novými autoritami a kterou Rusko snadno začlenilo. Církev rovněž podléhala vlivu ukrajinského duchovenstva, které bylo velmi vázané na velké centrum pravoslaví – horu Athos – a které ji otevřelo novátorštějšímu a západnějšímu náboženskému myšlení. Modernizační vliv ukrajinských elit se uplatňoval pouze na omezenou část ruské společnosti, zatímco lid, lpící na svých tradicích, přitahovaný více raskolniki a jejich přísným projevem, se díval s nedůvěrou, dokonce nepřátelstvím, na tuto „cizí“ orientaci. Avšak v celkovém hodnocení Alexejovy vlády představoval přínos Ukrajiny rozhodující prvek.

K tomuto kladnému hodnocení se rovněž sluší připsat rozšiřování prostoru, které nepřetržitě pokračuje, aniž by za ně stát musel platit vysokou cenu. To samé platí o postupu kozáků a obchodníků na východ a na sever, bezprostředním postupu, který nevyžaduje žádnou podporu a úsilí státu a který přivádí tyto dobrodruhy až na pobřeží Tichého oceánu a k povodí Amuru, kde čelí Číňanům, kteří si nárokují neomezené právo vlastnit tato území. Množí se potyčky a vyjednávání. Jako posila přichází ruské vojsko a v roce 1665 staví pevnost Albazin, kterou Číňané ničí, ale která bude neprodleně znovu vybudována. Tato pevnost zůstane opěrným bodem ruské přítomnosti tváří v tvář Číňanům, dokud se konflikt neurovná Něrčinskou smlouvou, podepsanou po Alexejově smrti. Ale je to právě on, kdo přichystá nastěhování Rusů do tohoto regionu, kde se Číňané pokládají za pány, a kdo podrobí svému vlivu malé národy, které se do té doby považovaly za čínské.

Alexejovo dílo se neomezuje pouze na potlačování vzpour a na výboje. Byl také velkým zákonodárcem a v této věci ho velký historik Ruska Waliszewski bez váhání umisťuje „před Colberta a Ludvíka XIV., protože Francie musela čekat až do roku 1663, než bylo vypracováno francouzské právo.“ Roku 1648 mladý car zřizuje komisi, jíž předsedá kníže Obolenskij a která je pověřena provést výběr z existujících textů, inspirovat se písemnostmi církevních otců, byzantskými zákony, rozhodnutími dumy a starými ruskými zákoníky, aby vypracovala ruské právo. O tři měsíce později zkoumá Zemskij sobor návrh připravený komisí Obolenského; nový zákoník ( Sobornoje uloženije zakonov) je přijat v lednu 1649. Zůstane v platnosti po dvě století.

Tento významný text, tvořený tisícem článků, se snaží odpovědět na všechny problémy Ruska. Zejména přesně popisuje vládní systém, který nebyl od neklidné doby nikdy skutečně obnoven; je potvrzena centralizace státu, organizace společnosti a jsou pečlivě vymezeny vztahy mezi státem a společností. Kromě těchto dobrých úmyslů v oblasti legislativy musí být zdůrazněn ještě další příznačný rys Alexejovy vlády – místo, které získal Zemskij sobor v politickém systému 17. století. Sobor, který shromažďoval tři společenské stavy, se nejprve scházel k projednávání problémů podle stavů, poté na plenárním shromáždění. Velice brzy byla citelná převaha služebné šlechty. Ivan Hrozný ji ochotně svolával. První Romanovec byl vybrán soborem, a tak si zvykl předkládat mu pravidelně návrhy a těžkosti. To vysvětluje, že sobor chtěl i za Alexejovy vlády dávat stále najevo svou moc. Sbírka zákonů byla navržená jím stejně tak jako požadovaná carem. A ve věci připojení Ukrajiny to byl také sobor, který překonal rozpaky panovníka. Avšak car Alexej se snažil  vždy uplatňovat více své pravomoci tváří v tvář těmto stavům, jejichž váha nepřestávala od Ivana Hrozného narůstat. V posledních letech své vlády bude dávat opakovaně najevo vlastní vůli a omezí případy svolávání soboru, čímž připraví budoucí vývoj systému směrem k samoděržaví.

Jak uzavřít kapitolu věnovanou druhému Romanovci, aniž bychom znovu zdůraznili jeho vůli přiblížit vlastní zemi Evropě, pozápadnit ji? Podporoval obchodní vztahy se západem kontinentu, povolával zahraniční umělce, aby přišli uplatnit svůj talent do  Ruska a přinesli tam své techniky. Jeho přízni se těšili obzvláště Němci. Povolal je do Moskvy, kde jejich koncentrace dala jednomu z předměstí název Německaja sloboda, „Německá čtvrť“, která bude v době jeho smrti čítat více než patnáct tisíc obyvatel. Podpořil otevření německého divadla vedeného protestantským pastorem, kde se hrály jednou ruské hry, podruhé zase hry z evropského repertoáru. Chtěl rovněž posílat mladé lidi studovat do ciziny; tento sen mu uskuteční jeho syn. A veřejně dá najevo svou solidaritu se západními monarchy, když po popravě Karla I. v Londýně nařídí blokádu anglického zboží.

Moskevské Rusko a jeho hlavní město se hodně změnilo, když zmizel Alexej Mírný. Vousy a dlouhé vlasy uvolnily místo bezvousým obličejům, ostříhaným vlasům. V módě jsou evropské šaty. Rusové kouří a šňupou tabák, aniž by dbali toho, že to církev odsuzuje. Zajisté je to městská elita, především z hlavního města, která si osvojuje tyto evropské způsoby, přísně zatracované drobným lidem, jemuž toto chování považované za „kacířské“ nahání strach. Avšak zvědavost a ochota otevřít se západu změnily hodně věcí a připravily cesty budoucnosti.

Ruské území se rozšířilo, stát byl posílen, postupně se v zemi usadil občanský mír a bylo ustanoveno právo: Tišajšij za třicet let dokončil významné dílo. Ovšem zákoník Sobornoje uloženije zakonov vypracovaný v polovině 17. století s konečnou platností posvětil nevolnictví, čímž umístil Rusko na okraj evropského vývoje. Evropany, kteří si tehdy nejsou vědomi evropského osudu Ruska, jež vidí jako cizí, barbarskou zemi, vyleká upevnění tohoto specifického zřízení. Historikové, kteří pozorují Alexejovu vládu, si naopak uvědomují pokrok, který přinesl své zemi, a navzdory dlouhé krizi státu a stále přítomným vnějším hrozbám, berou především v úvahu, jeho úspěchy a neobvyklou mobilizaci zdrojů celého národa, díky níž mu zajistil přežití a nezávislost.

Nemůžeme snad s konečnou platností učinit závěr, že tyto dvě vlády byly spíše příznivé? Že krev byla prolita jen kvůli skrblictví? V této chvíli si můžeme položit tři otázky: uspěli Romanovci svým vstupem do ruských dějin? Založili dynastii schopnou přetrvat, aniž by znovu upadla do minulého bloudění? Je jejich legitimita pevná?

Alexejova smrt otvírá novou kapitolu ruských dějin a na tyto otázky připadne odpovědět jeho dědicům.

IV. KAPITOLA

Petr Veliký: Dva nástupci na trůn

Carové Michail i Alexej si byli vědomi důležitosti dědické otázky, a tak než zemřeli, určili oba svého nástupce – nejstaršího syna, čímž posílili pravidlo primogenitury. Car Alexej se oženil dvakrát. S první ženou měl třináct dětí, ale pouze dva syny – Fjodora a Ivana, oba dva slabé konstituce. Z druhého manželství se narodil jeden syn – Petr, který na rozdíl od svých nevlastních bratrů byl zdravým dítětem pozoruhodné síly. Situace se tak do určité míry komplikuje, když je carovo potomstvo početné, pochází ze dvou manželství a zahrnuje také velmi zdravé dívky silné povahy, zejména Sofii, starší sestru Fjodora a Ivana, kteří jsou tak neduživí, že nepřicházejí v úvahu. Dvě manželství a dva rody – Miloslavští, příbuzní první ženy, a Naryškinové, příbuzní té druhé, každý z rodů se domníval, že dal dynastii dědice. Car Alexej, věrný svým zásadám, označil za dědice svého nejstaršího syna Fjodora, kterému bylo v době jeho smrti patnáct let.

Tento nástupce byl velmi vzdělaný hoch, dokonale ovládal latinu, evropské jazyky, matematiku – avšak byl velmi nemocný, a tak nebyl schopen vlády. Miloslavští na to našli lék – byl dědicem usazeným na trůn a oni se cítili oprávněni vládnout zemi jeho jménem. Jejich nadvláda bude trvat šest let a během ní se budou především snažit pronásledovat nepřátelský rod Naryškinů, aby odstranili veškeré politické ambice soupeře.

Se smrtí Fjodora, který umírá roku 1682, aniž by zanechal potomky, se objeví obvyklé problémy. Vyvstává otázka – kdo ho vystřídá? Jsou dva možní nástupci, dva představitelé dvou nepřátelských rodů: Ivan, mladší bratr Fjodora, stejně nemocný jako on a intelektuálně navíc málo rozvinutý, nebo dítě Natálie Na- ryškinové – prudký a statný Petr. Avšak tomu je jen deset let. Tato nejistá situace znepokojuje mysli. Jako vždy se do toho zaplete lid, vystrašený dav se shromáždí před Kremlem.

Zasáhne patriarcha a navrhne, aby v tomto případě, kdy se nenabízí zjevné řešení, připadla volba lidu, jinak řečeno, aby civilní a náboženští hodnostáři shromáždění kolem něj ustavili Zemskij sobor a zvolili cara. Instance, kterou dává dohromady, nepředstavuje pravý sobor, ale náhoda chtěla, že pravý sobor se měl tehdy právě sejít, že většina jeho zástupců byla již na místě a že lid, který ho svolá, mocně podporuje myšlenku, aby byl car zvolen bez meškání. Ale koho zvolit? Dochází k rozdělení na dva tábory. Je aklamováno Petrovo jméno. Má patriarchovu přízeň, ale Ivanovi přívrženci se také prosazují a dcery zesnulého panovníka, které vcházejí na scénu, převrátí situaci.

Nepozoruhodnější a nejctižádostivější je mezi nimi Sofie, dcera z prvního Alexejova manželství, podporovaná rodem Miloslavských. Zatímco jakýsi lidový plebiscit se vyjádřil ve prospěch Petra (ale vše zůstává ještě nejisté), Sofie podněcuje opravdový státní převrat. Staví se do čela smutečního průvodu a prohlašuje, že její bratr byl otráven. Rozumí se samo sebou, že Naryškinové chtěli zavraždit panovníka, aby se zmocnili trůnu! A tak organizuje a financuje povstání moskevských střelců.

Car je otráven, a tak jsou mobilizováni střelci: zdá se, že se Rusko vrací ke svým démonům a neustále prolévané krvi kvůli dosažení moci. A krev opravdu poteče nepřetržitě. Kolik Naryškinů a jejich stoupenců je povražděno! Pod nátlakem střelců volí duma bojarů kompromisní řešení – budou současně dva carové Ivan a Petr a regentka Sofie, která se spokojí s titulem samovládkyně.

Je těžké spravedlivě posoudit toto regentství. Sofie byla beze sporu hodna této funkce. Ale podléhala vlivu svého rodu Miloslavských, kteří měli v úmyslu vše ovládnout a odstranit násilím  Naryškiny od moci. Následkem toho se musí mladý Petr smířit s tím, že je svědkem porážky a především hromadného vraždění svých  blízkých. Jeho povahu budou utvářet tyto těžké roky opravdového  vnitřního vyhnanství. Sofie musela zaplatit svůj dluh střelcům , kteří byli z většiny starověrci a chtěli ve společnosti prosadit schizma.  Znovu si musí poctivými penězi vykoupit jejich náboženskou ne-  strannost. Avšak podcenila ctižádost některých jejich vůdců, kteří jí pomohli dosáhnout regentství a byli přesvědčeni, že ji mohou  podřídit svému vlivu. To byla tvrdá konfrontace. Aby Sofie unikla jejich nátlaku, opustila Kreml, usadila se se dvorem v Kolomen-ském, zavedla odvetná opatření a zvítězila. Vzbouření střelci žádali o odpuštění, vůdci byli popraveni. Dvůr se vrátil do Kremlu a Sofie mohla konečně vykonávat regentskou vládu.

Moudře se vrátila ke svým rádcům. Nejmocnějším byl mezi nimi kníže Vasilij Golicyn, který po sedm let skutečně vládl Rusku. Jeho velkým úspěchem byl v roce 1686 podpis dohody o „věčném míru“ s Polskem, které potvrdilo všechny ruské územní zisky na Ukrajině. Avšak tato dohoda na oplátku vyvolala konflikt s krymskými Tatary, které podporovala Osmanská říše. Ruské vojsko jim nedokázalo vzdorovat a porážka přispěla k pádu regentky. Jelikož si Sofie uvědomovala, že je její pozice čím dál slabší, rozhodla se nechat se korunovat s pomocí vůdce střelců, kteří se v její prospěch znovu zmobilizovali. Ale tenhle nový pokus o státní převrat ztroskotal. Není snad mladý Petr, kterého společnost považovala za alternativní řešení k moci přespříliš ctižádostivé regentky, dokonce za legitimního dědice, po právu jedním ze dvou carů? A tak vstupuje na scénu.

Respektive abychom byli přesnější, prchá a ukrývá se v klášteře, aby unikl spiknutí, které se rýsuje a které mu připomíná nejhorší chvíle z minulosti poznamenané dědickými vyrovnáváními. Zatímco se schovává v Trojicko-sergijevské lávře, dalším symbolu ruského obrození, bojarové a střelci, kteří chvatně změnili tábor, opírajíce se o pravidelné vojenské jednotky, se shodují, že vyhlásí jediného nástupce. Sofie, která je vyřazena a opuštěna většinou svých stoupenců, se podrobuje nevlastnímu bratrovi. Ten ji nechává zavřít do kláštera, kde Sofie podle ruské tradice dožije své dny.

Můžeme v dějinách Ruska tato léta regentství pokládat za málo významná? Sofie byla beze sporu ovlivněna svými rádci a její osobní vliv nebyl moc velký. Ale do ruské politické praxe vnesla jednu novinku, která bude mít důležité následky v 18. století – vděčíme jí za to, že umožnila ženám dostat se na trůn. Zajisté již před ní vládly dvě ženy – Olga v Kyjevě a ctižádostivá Jelena Glinská, matka Ivana Hrozného, která vykonávala regentskou vládu od roku 1533 do roku 1538. Olga projevovala zpočátku při výkonu moci velkou krutost, ale po konverzi ke křesťanství se ukázala být mírnější. Co se týče regentky Jeleny, ta se zapsala do ruské historie tím, že k uoevnění své moci neváhala prolévat krev. Nechala zavraždit všechny, které podezřívala, že s ní soupeří o moc, na prvním místě své strýce a švagry. K této ničivé zběsilosti je třeba připočíst její prostopášný život, který pohoršoval lid. Její regentství bylo obdobím zkázy a v očích současníků byla jen uchvatitelkou moci. Zcela jinak tomu bylo u Sofie. Navzdory tomu, že podnítila státní převraty, a navzdory statutu regentky, který spočíval na dohodě bez právního základu a který její moci přisuzoval přechodný a vždy zpochybnitelný charakter, dokázala, že ženám není cizí mocenská sféra a že žena si může nárokovat trůn. Další jí podobné se v 18. století zapíšou do její linie a moci také dosáhnou prostředkem, který používala – spiknutím. V jistém smyslu bylo Sofiino regentství nástinem, kterým se inspiruje Alžběta I. a Kateřina II. o století později.

Když byla Sofie zavřena do kláštera, moc měla v podstatě při-padnout Petrovi, jednomu ze dvou carů, jehož si lid, pobídnutý patriarchou, většinově odhlasoval. Přesto začne další regentská vláda.

„Univerzity“ Petra Velikého, panovníka bez trůnu

Petrovi je tehdy pouhých sedmnáct let. Je to věk, kdy byl korunován Ivan Hrozný a kdy první dva Romanovci nastoupili na trůn. Ale moc ho ještě nezajímá. Děsivá podívaná, která poznamenala jeho dětství – byl svědkem vyvraždění celého matčina příbuzenstva – zřejmě přispěla k tomu, že se zaměřil na jiné činnosti. Nadchne se pro vojenskou techniku a umění, pro vlastní potřebu staví pevnost, manévruje s loděmi na vodě. Jelikož ho zajímají vědecké otázky, obrací se na ty, kteří pro něj představují moderního ducha, a vytrvale navštěvuje Německou čtvrť. A tak starost vládnout jeho jménem připadne opět jeho matce Natálii Naryškinové. Nejde o nějaké regentství, protože Petr je car, ale o prozatímní zastupování, které potrvá pět let.

Natálie Naryškinová není obdařena ani inteligencí, ani skutečnou vůlí, ale spoléhá se na svého bratra Lva Naryškina a patriarchu Joakima, kteří budou během tohoto regentství vládnout Rusku katastrofálním způsobem. Je to období rozšířené korupce a především přerušení západní orientace, kterou se první Romanovci pokoušeli v zemi zavést a kterou zachovávala i Sofie.

Patriarcha je xenofob; západ je pro něj odpůrcem „ruského řádu“,  který je záměrem prozřetelnosti. Cizinci žijící v Rusku jsou drženi v podezření, jejich korespondence s vnějším světem je kontrolována, hranice se uzavírají, jezuité jsou vyhoštěni, obyvatelé Německé  čtvrti jsou umístěni pod stálý dohled. Vnější vystupování Rusů, jejich oblečení se stává předmětem diskuse. Délka vousů znovu  ukazuje dobrého křesťana stejně jako kaftan, tradiční oděv.

Roku 1690 patriarcha umírá. O trůn patriarchy soupeří dva uchazeči – na jedné straně metropolita Pskova monsignore Marcel, velmi vzdělaný, otevřený evropskému světu, který dokonale zná a jehož většinu jazyků používá; na druhé straně metropolita Kazaně, zarputile konzervativní, jenž vychvaluje uzavření se západu a návrat k ruské tradici. Není snad ani divu, že druhý vítězí navzdory tomu, že ten druhý se těší podpoře mladého cara.

Petr, kterého pobuřuje toto dusivé a zpátečnické prostředí, žije na okraji dvora, obklopen zhýralými přáteli, opilci, s nimiž organizuje parodie náboženského života, odmítaje již samotnou církev, která se usilovně snaží uzavřít Rusko do jeho minulosti. Ale toto výsměšné zaměstnání jeho energické povaze nestačí. Všichni současníci zdůrazňovali jeho neobvyklou fyzickou sílu. Petr byl vysoký přes dva metry, měl obdivuhodnou vitalitu, příjemnou tvář, kulatý obličej zdobený malým knírkem, přesto bude vždy trpět lehkým handicapem, křečovitým trháním levé strany obličeje, tikem či tetanií, která v něm vyvolává vztek a snižuje soustředěnost toho, s nímž mluví. Nestálost jeho povahy má zřejmě kořeny v tomto drobném nedostatku. Je však neustále v pohybu, žene se do všech směrů, přičemž dělá obrovské kroky, které nutí toho, kdo s ním mluví, udýchaně běžet za ním.

Jeho vitalita je rovněž duševní. Inteligence mu byla náhradou za velmi chabé vzdělání a sám musel získat rozsáhlé znalosti z nej-různějších oblastí. Jak tomu často bývá u samouků, je obdařen zázračnou pamětí, zvládá každou nabytou vědomost a projevuje velkou schopnost metodicky řadit své znalosti. Poté, co manévroval s hračkami lodí na jezeře poblíž Moskvy, se jeho vášeň obrací k reálné navigaci. Vydává se tedy do Archangelsku, objevuje moře a své opravdové nadání – pro dobývání moře, aby ho pak připojil ke svému území, neboť ze svých studií si zapamatoval, že neštěstí Ruska spočívá v tom, že nemá přístup k volným mořím. V okolí polárního kruhu vidí přístav zablokovaný ledovými krami. A již se v jeho mysli vytváří jasný záměr – Rusko se musí rozšířit směrem k mořím, kde není led. Toto zjištění v sepětí s dusivým pocitem zaviněným protizápadním ovzduším, které tehdy převládá v Rusku, mu vnukne ještě další úmysl – rozbít toto vězení, otevřít okno do Evropy. Je na konci svého dospívání; je čerstvým mužem, matka ho ve věku šestnácti a půl let oženila s Jevdokijí Lopuchinovou, jíž ovšem příliš nevěnoval pozornost. Ale v jeho mysli rostou očekávání a jistoty. Vojenské a námořní hry mu nestačí, musí bez meškání přejít k vedení zbraní a lodí. Události potvrdí jeho intuici.

Roku 1694 umírá jeho matka Natálie – už ho nic nedělí od moci. Jeho vláda tehdy začne válkou. Není na ni však připraven svou vášní a hrami z dospívání? Měl na výběr mezi dvěma protivníky – Švédskem a Osmanskou říší. Rozhodne se pro toho druhého. Jako křesťanský panovník, jenž se vrhá do toho, co připomíná opravdovou křížovou výpravu proti říši, která rozdrtila Byzanc a východní křesťanství, může shromáždit lid a získat podporu církve pro plán, který ji konečně odvrátí od protizápadní obsese. Tím, že se rozhodne čelit Osmanské říši a jejím tatarským spojencům, pro Rusko věčně hrozivým, se staví do jedné řady s prvním Romanovcem Michailem, který se musel vzdát dobytí Azova a jemuž v tomto směru Petr zajistí odplatu. Jaký to znak dynastické legitimity! A jaká to znamenitá vyhlídka na možné vítězství nad Tatary, kteří jsou stále přítomni na Krymu jako strážní hlídka moci Vysoké Porty!4

Cílem operace byl Azov. Petr se vrhnul do útoku začátkem roku 1695. Avšak chyběla mu tehdy flotila, aby obešel pevnost. Pozemní síly, které zapojil do konfliktu, nemohly stačit k zajištění úspěchu operace. Po třech měsících vyčerpávajícího obléhání a značných ztrát musel Petr uznat svou bezmocnost a smířit se s ústupem. Tehdy se projeví jeho nezdolná povaha – neúspěch v něm vybudí všechnu jeho sílu, ač je dalek tomu ho zlomit. Rozhodne se připravit zcela novou výpravu, přičemž se poučí z podstoupené porážky. Díky ní již ví, že aby byla pevnost dobyta, musí být napadena stejně tak z moře jako ze země; a proto potřebuje flotilu.

Již v době cara Michaila, který rovněž snil o dobytí Azova, se začalo se stavbou lodí v loděnici ve Voroněži. Petr se pustil do skutečného plánu výstavby galér, napodobuje tak holandský model. Dozvěděl se, že Holanďané byli pokládáni za mistry ve výstavbě lodí, a rozhodl se do budoucna využít jejich zkušenosti. Otočil se zády ke xenofobní politice předchozích let, do Voroněže povolal četné zahraniční odborníky a shromáždil tisíce rolníků, které podřídil jejich příkazům, což se ukáže být nešťastnou iniciativou. Ruští rolníci se nehlásili dobrovolně k tomuto druhu práce, jejich práce byla nemotorná, opouštěli loděnice, což Petra přimělo k tomu najímat stále více dělníků mimo hranice své země. Výsledek se nicméně dostaví – z loděnic vycházejí galéry, přepravní lodě, a dokonce dě- lový člun. Roku 1696 je Petr připraven na druhou námořní výpravu.

Tentokrát je Azovská pevnost podrobena dvojitému útoku, který přichází jak ze souše, tak z moře, a nedokáže mu vzdorovat. Pro Petra je to naprosté vítězství, které zahlazuje vzpomínku na neúspěch z předchozího roku. Je to vítězství značného významu, věčný nepřítel Ruska je konečně poražen mladičkým panovníkem, jehož úspěch potvrzuje jeho legitimitu. Nadto jde o vítězství křesťanství nad islámem, odvetu Ruska za tatarsko-mongolskou invazi, která přepíše tři století ruské historie. Azov se takto zapíše do kolektivní ruské paměti stejně jako další vítězná jména: Kulikovo pole, Astra-chaň, Kazaň – tolik etap ruského obrození a vzestupu moci země.

Ale jistým způsobem je to i vítězství nad geografií státu, která ho natrvalo ohradila pevninským prostorem. Tím, že tato země dosahuje moře, jak o tom snil od dětství Petr, může se stát konečně námořní mocností. Okamžitě začíná ruské osidlování Azova. Usazují se tam tři tisíce rodin. A v neobyčejném zápalu nadšení se církev, šlechta, obchodníci rozhodnou všichni materiálně přispět na rozvoj ruského flotily. Tento dobrovolný záchvat štědrosti ovšem nestačí – kvůli námořní výstavbě bude vytvořena speciální daň a za stejným účelem vytvořeny „společnosti“. Petr především cítí potřebu se stále více dovolávat zahraničních dovedností. Zve do Ruska řemeslníky a organizuje vysílání mladých Rusů do Evropy, aby se tam naučili nejnovějším výrobním postupům. Roku 1697 tak šedesát mladých šlechticů doprovázených vojáky odjíždí na „vzdělávací misi“. Jestliže Petr čeká, že bude mít k dispozici dobré odborníky, chce také vytvořit po západním stylu vládní elitu.

I když se Rusko překotně otevírá vnějšímu světu, Petrovi to ještě nestačí. Očekává, že sám spatří západ, a to za podmínek, které mu umožní vmísit se do tohoto vysněného světa, aniž se kolem něj zvednou protokolární zábrany spjaté s jeho postavením. To je smyslem „velkého poselstva“, do jehož čela se staví jednoho krásného dne roku 1697.

V panovnických análech jsme nikdy nic podobného neviděli! Vládce, pán velké země s aureolou pozoruhodného vítězství, který v anonymitě pod falešnou identitou odjíždí objevovat zahraniční svět. Poselstvo Petra I. čítá dvě stě padesát osob. V zemích, kam putuje, každý ví, že tento Petr Michajlov, který ho vede, není nikdo jiný než car Ruska Petr I., ale nikdo si nedovolí ho nazývat panovníkem, porušit jeho anonymitu, i když občas dojde k navázání oficiálních jednání. Jeho neobyčejný záměr nahání takový strach, že je respektován. Jednou cestuje se svými společníky, podruhé se jim vzdaluje, aby se vydal na osamocené výpravy.

Opustil zemi vyvedenou z míry, kde stoupá nespokojenost. V samotný předvečer jeho odjezdu vytvořili střelci rebelantský plán, z jehož strůjcovství je podezírána Sofie, ačkoli je zavřená v klášteře. Po odhalení spiknutí a popravě spiklenců Petr odjíždí, bezpečnost hlavního města svěřuje plukům vedeným cizinci. Jejich rostoucí postavení v Rusku přispívá k živení nespokojenosti; stejně jako nedostatek smyslu pro ceremonie, který ukazuje panovník. Jeho odjezd je špatně vnímán. Co tedy udělá car za hranicemi svého státu, převlečený za obchodníka, vyšňořený do oblečení zvaného „po německu“? Svěřil břímě vlády svému strýci Lvu Naryškinovi, který stál v čele prikazu velvyslanců ( Posolskij prikaz, ministerstvo zahraničních věcí), dal mu na starosti udržování pořádku. A tak stráví osmnáct měsíců cestováním po Evropě, zavítá do holandských a anglických loděnic, ale také do všech hlavních měst, kde se panovníci snaží uvést v soulad jeho přání diskrétnosti a politický zájem.

Jedna věc stojí za povšimnutí – Petr a jeho společníci pobývali také v Paříži, ale setkání s Králem Slunce se neuskutečnilo. Ten totiž nepochopil, jak říká kronika, kdo je a co reprezentuje tento zahraniční cestovatel. Nestaral se o něj.

Petr se toho na své cestě velmi mnoho naučil – to byl jeho prvotní cíl. Také najal spoustu lidí, aby přispěli k rozvoji Ruska. Především během této výpravy získal přehled o míře ruské zaostalosti a propasti existující mezi Evropou a jeho zemí; byl pevně rozhodnut ji za každou cenu překonat navzdory množství práce, kterou bylo  třeba vykonat.

Návrat cara, návrat k pořádku

Zatímco Petr ze své výpravy vyvodil, že je třeba vytrhnout Rusko za každou cenu z jeho minulosti, tradic, provést razantní obrat k Západu, ve společnosti probíhá opačné hnutí. Mladý car je ještě na cestě a chystá se vydat do Benátek, když se dozvídá, že věčně neklidní střelci podnítili povstání. Rozhodne se ukončit cestu, a co nejrychleji se vydává zpět. Pochopil, že minulost se prudce vrací, staví se proti němu, že staré pověrčivé Rusko, lpící na svých rituálech, ho nechápe.

Je pravda, že jeho okružní cesta po cizině vyvolala mnohé fámy, které mohly podnítit spiknutí. Šíří se zvěsti, že car byl unesen ve Švédsku a vhozen do hladomorny. Nebo že byl zavřen do sudu a svr- žen na dno moře a že ten, který se vrátí z ciziny, bude, jako vždy, pouze falešný car. Tvrzení o samozvanci nabývá na síle. Střelci ho šíří s o to větší radostí, čím tvrději jsou poráženi novou vládou. Petr nechal vybavit armádu zahraničním velitelským sborem, spoléhaje na jeho techniku a moderního ducha. Jaká to urážka pro střelce! A tak se ještě jednou vzbouří, aby, jak rozkřikují, zachránili Rusko a pravou víru před tím, jehož označují za podvodníka.

Petr vůči nim nemá slitování, ačkoli nejpodstatnější fáze potlačení jejich vzpoury je završena dokonce ještě před tím, než se vrátí. Bezpočet vzbouřenců, již poražených pravidelným vojskem, tak po jeho návratu očekává svůj trest. Petr se osobně účastní jejich mučení, vede popravy a katova sekyra nepřestává dopadat. Výsledek je strašlivý – více než tisícovka popravených střelců, ti, kteří přežili, jsou i s rodinami posláni do nejvíce nehostinných oblastí Ruska. Kněží, kteří podporovali hnutí – stále ve jménu víry nezkažené západem – jsou rovněž odsouzeni k smrti. Petr se horlivě snaží dostihnout duchovní syny spiknutí, neboť je pře- svědčen, že jeho nevlastní sestra Sofie se ještě jednou pokusila ho odstranit a zmocnit se trůnu. Nedokáže o tom získat důkaz, avšak, přesvědčen o její spoluvině, odsuzuje ji k definitivnímu uvěznění v Novoděvičím klášteře.

Povstání mu dává také příležitost zbavit se své ženy Jevdokije, kterou nikdy nemiloval, kterou opovrhuje pro jejího zpátečnického ducha a příchylnost ke starému Rusku. Již před jejím vlivem uchránil jejich syna, aby jí zabránil, jak říkal, udělat z něj Rusa po starém způsobu. Aby správně urovnal tento rodinný problém, zavírá Jevdokiji, jako to udělal se svou sestrou, do kláštera. Tradice zapuzených careven odsouzených do řeholnického stavu nemizí.

Toto stíhání povstalců se vyznačuje zejména osobní carovou účastí na něm. Navíc k podívané, a dokonce k výkonu trestu přibírá bojary. To ukazuje zvláštní stránku jeho povahy. Mučení bylo v 16. století bezpochyby součástí vládních prostředků a řada stát-níků se bavila podívanou na takové týrání, avšak ten, jenž vládne, nechává zpravidla na katovi, aby se o to postaral. Petr se sám stává katem a ruší hranici mezi oběma funkcemi. Jak to vysvětlit? Nejprve evidentně jeho výchovou, ve svém dětství viděl mučit spoustu lidí. Poté historií jeho vlády, která začala ve znamení vzpoury střelců, v níž se tento elitní sbor natrvalo postavil proti němu, aby ho odstranil od moci ve jménu představy Ruska, které si oškliví a které se chystá zničit; Petr ví, že mezi střelci a jím nikdy nebude mír, stejně jako nemůže být mezi dvěma Rusky, tím, které zdědil, a tím, které touží vybudovat. Jeho krutost, koncem roku 1698, není projevem chorého mozku; je znamením odmítnutí Ruska, které si stojí za svými zvláštnostmi, zatímco Petr ho chce dovést k pokroku.

Mučení střelců je symbolem již odsouzeného Ruska. Sotva je celá záležitost vyřízena, Petr se snaží za každou cenu pozápadnit své krajany. První, kteří to zjišťují, jsou ti, kteří ho přicházejí po návratu radostně přivítat. K jejich velkému zmatku vytahuje Petr ze svého rukávu dlouhou břitvu, pouští se do řezání vousů každé přítomné osoby kromě patriarchy a jednoho velmi starého příbuzného. Jaké to pohoršení pro Rusy, kteří se domnívají, jak je tomu učilo duchovenstvo, že vousy jsou znamením úcty vůči Stvořiteli! A Petr nařizuje, že s výjimkou kněžstva a rolníků budou muset být všichni poddaní oholeni, že úředníci budou mít pravomocný příkaz ostříhat všechny vousy, na které narazí, a že ti, kteří si budou stát na svém, zaplatí zvláštní daň.

Po vousech přichází na řadu oděv. V Rusku obvyklý kaftan je zakázán a nahrazen německým oděvem. Když Petr potkává jednoho ze svých poddaných oblečeného do kaftanu, spěšně mu ustřihne šaty do patřičné délky a utrhne mu rukávy. Nikdy nevychází bez břitvy či nůžek, aby mohl jednat proti „zaostalému“ oblečení. Kromě toho podporuje prodej tabáku, stále zakazovaného církví. Konečně také mění kalendář, na nějž se jeho krajané dosud odvolávali. Rusové byli zvyklí počítat čas od předpokládaného Stvoření světa a roční doby, kdy se mělo uskutečnit. Takto se ruští rolníci roku 1698 domnívají, že žijí v roce 7206, a začátek roku umisťují k 1. září, to znamená ke sklizním. Tento kalendářní převrat je ruskými rolníky přirozeně chápán jako ďáblův vynález.

Nakonec v říjnu 1700 přijal Petr v náboženské oblasti rozhodnutí, které rozvrátí mocenskou rovnováhu, jež byla zavedena od počátku vlády Romanovců. Když umírá patriarcha Adrian, panovník nařídí, že nebude mít nástupce; rjazaňský metropolita bude prozatím „strážcem stolce patriarchy“. Umírněný prelát, stoupenec reforem, ztělesňoval rozchod s konzervatismem zesnulého patriarchy. Avšak také tím, že byl pouhým locum tenens, 5 ztrácel status spoluvládce Ruska, jímž byli patriarchové za Romanovců. Od vlády cara Alexeje sice jejich moc slábla, ale patriarchát si uchovával svou vážnost. Toto uprázdnění místa razí cestu radikální reformě, o níž car rozhodne o dvě desetiletí později, avšak již nyní ukazuje Petrovo přání mít v patriarchátu otevřenější zástupce a především přeměnit existující vztah mezi státem a církví ve prospěch neomezené pravomoci státu.

Vítězný car se stává imperátorem

V Rusku je nutné reformovat úplně všechno. Přesto cara nejprve zaměstná válka, která má dát Rusku ještě jednou přístup k moři a spojit ho tak s Evropou. Sotva je obnoven vnitřní pořádek, začíná roku 1700 severní válka, která přizná vládě Petra Velikého skutečnou povahu, nadobro změní Rusko, jemuž vynese status velmoci, a především ukončí éru moskevského Ruska.

Petrova vláda sotva začíná, když se zapojí do války, která potrvá přibližně dvě desetiletí a zabere většinu jeho času. Začněme tedy připomenutím tohoto nejdelšího konfliktu 18. století.

V roce 1700 se Petr rozhodne dosáhnout moře na severu, Baltského. Dobytí Azova mu sice otevře cestu na jih, ale zjišťuje, že není možné jít dál, zaútočit s jakoukoli šancí na úspěch na sultána. Prozatím je lepší s ním vyjednávat, Osmanská říše tehdy není na vrcholu své moci. Po dlouhých a obtížných vyjednáváních je 14. července 1700 v Konstantinopoli podepsána mírová smlouva, která Rusku s konečnou platností přiznává vlastnictví Azova a Taganrogu. Ovšem Rusko nezískává právo plavit se v Černém moři, neboť Vysoká Porta, žárlivá na své postavení, ho odpírá všem státům. Tento mír stejně jako ruské zisky jsou takovým úspěchem, že všechny zvony Moskvy, která čítá mnoho kostelů, bijí vší silou, aby lidu tuto událost oznámily.

Tyto zvony oznamují ještě jednu událost spjatou s podpisem míru sultánem – válku, která začíná tentýž den na severu. Tato válka je podporována aliancí, která proti Švédsku shromažďuje tři státy: Rusko, Polsko, Dánsko. Švédsko je bezpochyby mocné – ovládá Baltské moře a celou oblast. Ale okamžik jeho napadení se zdá příhodný. Od roku 1697 je na trůně mladičký král – patnáctiletý Karel XII., který se zdá ještě málo zkušený – alespoň si to myslí jeho protivníci. Nevědí, že tento mladý muž je vojenským géniem, je bláznivě od- vážný a navíc vynikající stratég. Nejprve se pouští s neuvěřitelnou smělostí do konfl iktu s Dánskem, drtí dánské vojsko, které se vzdává téměř okamžitě. Ve stejný den, kdy je Dánsko poraženo, Petr, který ještě vše přehlíží, vyhlašuje válku Švédsku, které potom, co se velmi snadno zbavilo prvního nepřítele, se ihned pouští proti druhému – Rusku. Karel XII. se vyloďuje v Livonsku a útočí na ruské vojsko, které se pustilo do obléhání Narvy. Od první chvíle jsou šance na vítězství na ruské straně. Ruská armáda je mnohem početnější než švédská, přesto se její útok obrací v naprostou porážku – deset tisíc mrtvých či zajatých, tisíce zběhů. Vojsko cara Petra ukazuje v tomto prvním střetu svou neschopnost, nekázeň, nestálost zahraničních důstojníků, kteří nebyli vždy věrní svým závazkům.

Petr z toho okamžitě vyvodí ponaučení: potřebuje od základu reorganizovat armádu, a bez meškání o to usiluje. Za méně než rok se mu podaří postavit na nohy mužstvo, které je lépe trénované, početnější – mobilizace byla masová –, a znovu vytvořit moderní dělostřelectvo. Aby získal děla, rozhodne se Petr nechat roztavit kostelní zvony. Celé Rusko je donuceno přispět k přípravě vojenské síly na válku, která je teprve na začátku. Petrovým štěstím bylo, že Karel XII., tak nadaný pro vojenské umění, se ukázal po svých prvních vítězstvích být velmi nedůsledný. Místo aby vytrval a pronásledoval ruská vojska, raději se pustil do Polska, které považoval za vážnějšího protivníka, a nechal Finský záliv bez ochrany. Petr, který již předtím tvrdě pracoval na obnovení vojska, postoupil k zálivu a usadil se tam. Roku 1703 tam založil Petrohrad, roku 1704 Kronštadt.

Toto období oddechu mělo jen krátké trvání. Karel XII. zvítězil nad Poláky a obrátil se znovu proti ruskému vojsku. Situace pro něj vypadala příznivě, neboť car se tehdy potýkal s dalšími nepřáteli vzešlými z domácího prostředí. Střelci, kteří se s ním nikdy ne-smířili, podnítili nová lokální povstání podporovaná kozáky, jež vždycky lákalo dobrodružství, ale také Baškiry, kteří neuznávali ruský vliv. Tyto postupné i souběžné vzpoury, které začaly v Astra-chani, poznamenaly roky 1705-1711 a donutily cara Petra znásobit snahy o zklidnění Donu a celého povodí Volhy. K těmto hnutím, která tehdy otřásají stepí, se připojuje nespokojené obyvatelstvo: starověrci, nevolníci dychtící po svobodě, cizí menšinové národy. V roce 1707 se tak vzbouřila oblast Donu a jejímu vůdci kozáku Bulavinovi se v ní podařilo vycvičit deseti tisíce mužů, různorodé vojsko, které připomíná sociální hnutí předchozího století.

Ale na cara se ještě jednou usměje štěstí, a to stejně jako předtím díky vrtochům Karla XII. Jak již to udělal v roce 1703, odložil Karel XII. svůj pochod na Moskvu a vydal se na Ukrajinu, kde počítal, že získá podporu mocného hejtmana kozáků Mazepa, aby pak spolu s ním zahájil rozhodující bitvu proti caru Petrovi. Ale Mazepa měl potíže povolat své kozáky do zbraně ve prospěch Švédů. Nedokázal jich přivést víc než několik tisíc, aby se spojili s Karlem XII., jehož armáda, uvízlá na Ukrajině daleko od svých základen, oddělená od obyvatelstva, se nacházela v nevýhodném stavu. Rozhodující bitva se uskutečnila u Poltavy 8. července 1709. Švédů bylo dvakrát méně než Rusů a byli mnohem hůře vybavení. Byl to pro ně deba-kl. Karel XII. a Mazepa museli prchnout, ukrýt se u Turků. Petr zvítězil; otevřela se před ním cesta vedoucí k moři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Romanovci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.