Brian Staveley

v nakladatelství FANTOM Print

Císařovy čepele

Prozřetelnost ohně

Poslední smrtelné pouto

Skullsworn *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2017

Copyright © 2016 by Brian Staveley

Cover © Dorothea Bylica

Translation © Petra Kubašková

Map by Isaac Stewart

ISBN 978-80-7398-925-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-926-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro mé přátele:

Pomalejší než kettralové, hlučnější než shinové,

sentimentálnější než csestriim, a přesto tak nějak inspirací pro to vše.

Poděkování

Bez důvěry a píle mé agentky Hannah Bowmanové a mého editora Marca Palmieriho by tento příběh nikdy nespatřil světlo světa. Jsem jim oběma navěky vděčný za to, že mi dali šanci napsat tyto knihy, a za veškerou jejich podporu, kterou mi celou dobu poskytovali.

Jsem rovněž vděčný každému čtenáři, který po tomto příběhu sáhl. Kdykoli dospěji při psaní do mrtvého bodu a začnu mít pocit, že se nemohu hnout dál, představím si vás, vás všechny – jak se choulíte pod dekami nebo posloucháte v autě na cestě do práce, čtete v předsíni, zatímco vaše děti usínají, nebo sedíte na kameni někde v přírodě – nacpu ten svůj zadek do židle a pokračuju.

A konečně své ženě Jo. Možná to tak nevypadá, ale tohle je příběh o lásce, a já bych bez ní o milostných příbězích nevěděl zhola nic – ani jak je napsat, ani jak je žít.

Prolog

Psi se přiblížili.

Axta zavřela oči a rozpletla utahující se uzel psího vytí na jednotlivá vlákna: tři tucty zvířat čtvrt míle odsud. Procházela si úhly – polovinu ze sta – a porovnávala nazpaměť naučený terén s dávno zaběhlými vzorci šíření zvuku.

„Skočili na vějičku,“ řekla. „Čtyři skupiny.“ Ukázala zpátky tam, odkud přišli, na cestu mezi různě rozmístěnými balvany, po stehna vysokým kapradím a mechem porostlými kmeny velkých zahnívajících borovic. „Tam a tam. Tam a tam.“

Sos se nepodíval. Oči měl upřené na mezeru mezi stromy, kde se tyčila zářivá věž a rozdělovala nebesa. Jestli Axta umístila nástrahu správně, nezbude u paty té věže více než čtyřicet lidských hlídačů, čtyřicet smrtelníků – mužů a žen, a za nimi, někde uvnitř toho nevysvětlitelného artefaktu, uvíznou jejich bohové, uvěznění ve smrtelných tělech.

Nahoře ve větvích vyslala sojka k obloze čtyři pronikavé noty a ztichla.

Axta si připravila luk a několik zbývajících šípů.

Kdyby věděla dříve, co se tady děje, kdyby tušila, že se lidští bohové sejdou v tuto chvíli na tomto místě, bývala by mohla zbudovat lepší, jistější past. Jenže ona to samo sebou nevěděla. Ona a Sos – na cestě za zcela jinou misí – narazili na ten konvoj čistě náhodou. Nebyl čas se vrátit, snažit se nějak nasadit tu ochablou bojovou sílu, která zůstala z csestriim. Nebyl ani čas vyrobit si více šípů.

„Budu krýt tvůj útok,“ řekla. „Ale oni mají vlastní luky.“

Sos kývl. „Půjdu tam, kde šípy nejsou.“

To tvrzení znělo nevěrohodně, ale Axta už ho při tomhle viděla. Ona byla lepší stopař, lepší generál, lepší hráčka kamenů, ale nikdo nebyl způsobilejší k navigování v labyrintu bitvy nežli Sos. Sám povraždil lidskou posádku v Palian Quar. V temných hvozdech bitvy u Prvoboru, která trvala celou zimu, udržel pohromadě celé západní křídlo csestriimského vojska, proplétajícího se mezi stromy a stíny, kosícího lidské nepřátele den po dni, týden po týdnu, dokud se nezhroutili, neprchli. Sos bojoval jako kartograf sledující své vlastní dokonalé mapy ve světě zmatených, bloudících slepců.

Vytáhl z pochev své dva meče.

Axta sledovala ony oblouky, jasné jako měsíc.

Samojediný mezi csestriim dal Sos svým zbraním jména: jeden nazval Jasnost; druhý Pochybnost. Kdysi, před tisícovkami let, ho pozorovala, jak stojí proti nevariim a drží tytéž čepele.

„Jak je od sebe rozeznáš?“ zeptala se. Zbraně si byly podobné jako vejce vejci.

„Jeden je těžší, druhý ostřejší.“

O několik stop dál usedl na zubatý list kapradiny motýl a roztáhl tmavomodrá křídla. Před několika tisíciletími strávila Axta studiem motýlů jedno celé století. Tento druh však unikl její pozornosti.

„Která čepel je která?“ zeptala se, když obrátila pozornost zpět k válečníkovi.

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Divné, nechat jména tak odtržená od světa.“

Sos pokrčil rameny. „Tak už to v jazyce chodí.“

Axta odkrojila kus své mysli, aby se nad tou větou zamyslela. Kdyby měli více času, donutila by Sose tu myšlenku rozvinout, jenže oni čas neměli. Za psím vytím slyšela muže s čepelemi. Obrátila se zpátky k věži.

„Když bohy dnes povraždíme, vyhrajeme. Tan tomu věří. Jestli je odstraníme z tohoto světa, zbavíme se i hniloby, která ničí naše děti.“

Sos kývl.

Motýl se zatřepotal a vzlétl.

„Co budeš dělat,“ zeptala se, „když nebude už žádná válka?“

Bojovník s mečem si ani za celá svá léta nevedl žádný seznam motýlů.

„Budu se připravovat.“

„Na co?“

„Na příští válku.“

Axta naklonila hlavu na stranu a přemýšlela, jak mu mohlo něco tak jednoduchého uniknout. „Když je dnes porazíme, lidé zmizí.“

Sos se zadíval na své prastaré čepele, jako by mu ve vlastních rukou připadaly nepatřičné, jako předměty neznámého původu, možná jakési farmářské nářadí nebo nástroje.

„Vždycky se najde další válka.“

V několika okamžicích se prosekal skrz lidské stráže, přecházel z bezpečí do bezpečí, jako by si celou tu bitku předem nastudoval, jako by strávil celý týden mapováním svých kroků cestou krvavých čmáranic. Axta ho následovala – podřízla ženě hrdlo, vousatému muži šlachu pod kolenem – a byli uvnitř.

Csestriim tu věž pochopitelně zkoumali. V dlouhých letech před válkou to bývala prázdná, zářivá, nezničitelná skořápka z  doby starší než jakékoli zaznamenané myšlenky. Nyní již prázdná nebyla. Lidé vystavěli v jejím vnitřku masivní dřevěné lešení z obrovských borových kmenů, každý zaklesnutý a přitlučený k následujícímu. Byla to kostra pro hrubé schodiště, spirálovitě se točící nahoru a stále výše ke světlu.

Dveřmi za Axtou se s křikem a řevem valili vojáci. Sos je zabíjel, jako když se zručný řemeslnický mistr věnuje svému majstrštyku. Axta začala stoupat vzhůru. Někde až úplně nahoře, v oslepujícím světle, byli bohové – Heqet a Kaveraa, Eira a Maat, Orella a Orilon – jejichž dotek poskvrnil její lid, jejichž zkaženost proměnila csestriim ve zvířata, jako byla ta pokažená stvoření dole, jež se hrnula do Sosovy obrany a jejichž hrdla se otvírala pod jeho čepelemi.

Axta šplhala v jantarově žlutém slunci jako hmyz a pohybovala se tak plynule, že to působilo až nehybně. Netušila, proč sem bohové přišli, ani proč lidé strávili tolik času stavbou lešení a točitých schodů. Snažila se provést rozbor možností, zatímco její žhavé srdce pumpovalo krev žilami. Rozum se vzdorovitě vzpínal a prohýbal. Logický úsudek i dedukce selhávaly. V podstatě každé vědění vyžadovalo nějaké svědectví, a tak stoupala dál.

Když Axta dospěla na vrchol věže, vstoupila ze světla do světla, byl Sos o krok za ní. Mraky se sunuly po modři a bronzu oblohy a leštily jej dohladka. Na širokém prostoru vrcholu věže leželi bohové – všech šest: Heqet se zjizvenými rameny, širokými jako býk; jako proutek útlý Maat; Orella a Orilon, jedna bílá jako slonovina, druhý tmavý jako bouře; Kaveraa s dlouhými nehty; Eira, která mohla být ještě dívenkou s bujnou hřívou vlasů – ti všichni tu spočívali se zavřenýma očima, nehybní.

Sosovy obnažené čepele krájely neviditelné tělo větru.

Axta se nepohnula.

Bojovník s mečem konečně zasunul jednu ze svých zbraní do pochvy, klekl si, přitiskl prsty na Heqetův krk a postupně udělal totéž se všemi ostatními.

„Mrtví,“ konstatoval nakonec, když se zvedl od těl.

Mrtví. Axta to konstatování převalovala v mysli, pomalu zkoušela jeho pevnost, jako by šlo o led na konci zimy. Tihle bohové chodili po desítky let a déle po světě v lidských schránkách, které si zvolili. Tan’isovi se povedlo dostat dva z nich, zabít je, ale ostatní přežili, unikli jakýmkoli pokusům o polapení. Jejich přežití předpovídalo pokračující existenci lidstva.

„Ne,“ řekla.

Sos povytáhl obočí.

„Tohle jsou jen lidská těla,“ pokračovala Axta, „ale bohové, kteří v nich žili, jsou pryč.“

Muž s mečem zasunul i druhou čepel.

„A kde jsou?“

„Tam, odkud přišli.“ Zkoumala ta nedokonalá těla bez života. „Divné. Zrovna když vyhrávají.“

Sos zavrtěl hlavou. „Nevyhrávají.“

Axta se k němu obrátila. „Zmocnili se všech důležitých pevností, zabrali každou silnici. Z nás nemohlo zbýt více než pár stovek. Někteří lidé se dokonce naučili používat kenta.“

„Nevyhrávají,“ řekl Sos znovu. „Už vyhráli. Proto jejich bohové odešli.“

Už vyhráli.

Axta dumala nad tím tvrzením, hledala chyby, ale žádné nenalezla.

Ta vadná těla u jejích nohou, jež nosila ony vadné bohy – pouze maso, nic víc – už začínala v odpoledním slunci hnít.

1

Muži velcí jako hory se po pás hluboko brodili světovými oceány. Naleštěné čepele – každá tak dlouhá, že by se vyrovnala městu – odrážely sluneční světlo. Boty drtily jemná pobřeží a mazaly z povrchu rybářská městečka, tvořily krátery v měkkých zelených polích Sii a Kreshe.

Takhle končí svět. To byla Kadenova první myšlenka, když na tu destrukci hleděl shora.

Město však bylo jen pouhý kámen; les nebyl nic víc než dřevo vlhké mízou. Byl snad říční tok něčím jiným než jen rýhou vyrytou v zemi? Použij dostatek síly – a svět se sám zdeformuje. Tvary horských hřebenů a údolí nic neznamenaly. Nasaď dostatek moci a můžeš rozetnout útesy, strhnout hory, rozervat samotné skalní podloží a nechat jeho kusy roznést po vlnách. Vezmi oheň a svět bude hořet. Chrstni vodu a svět utone v záplavách. Stará podoba moří a kamene může vzít zasvé v potopách a požárech, a ty ostatní úkazy, ty zoufalé, směšné čáry, které si muži a ženy, ti snílci, nakreslili do hlíny, aby naznačili svá království, své maličké říše, i ty by zanikly spolu se vším ostatním v armageddonu trvajícím jediný okamžik.

Ne. Tohle byla druhá Kadenova myšlenka. Není to svět. Je to jen mapa.

Sice, pravda, obrovská mapa, o velikosti malého přehlídkového prostranství, nejdražší mapa na světě, vyrobená na zakázku domýšlivé Annurské republiky pro jejich sněmovní síň, přesto však mapa. Celé legie řemeslníků pracovaly po celé měsíce, dnem i nocí, aby dílo dokončily; kameníci tesali hory a mořské útesy, zahradníci kultivovali nespočet travnatých ploch a dokonalé zakrslé stromy, vodní inženýři vedli řeky jejich koryty, klenotníci vyřezávali horská plesa ze safírů a ledovce ze skla a diamantů.

Mapa se rozprostírala po celé délce síně, zhruba dvě stě stop od jednoho konce k druhému. Žula Kostěných hor pocházela z Kostěných hor, rudý kámen Ancazu pocházel z Ancazu. Pumpy, ukryté pod povrchem, poháněly velké řeky Vashe a Eridroie – Shirvian, Venu, Agavani a Černou – spolu s tucty potůčků, jejichž jména Kaden neznal a které tekly mezi vysokými břehy a zatáčely se jako podkovy, přes miniaturní vodopády a skrz močály zhotovené z měkkého zeleného mechu, až se nakonec vlévaly do malých světových moří a oceánů; oceánů, které se jakýmsi chytrým trikem vzdouvaly a zase klesaly spolu s putováním měsíce po obloze.

Člověk se mohl nad tím vším procházet po ochozech a dívat se dolů na úchvatné repliky velkých měst: Olonu a Sii, Dombangu a Zákrutu. Samotný Annur se rozprostíral po prostoru o délce Kadenovy paže. Rozlišil třpytivé broušené plošky Intařina chrámu; skvostnou Cestu bohů spolu se zmenšeninami jejích soch; houpající se maličké kanálové čluny ukotvené v Zátoce; křiklavě rudé zdi Paláce úsvitu; a jako jehla bodající do vzduchu vedle ochozu, tak vysoko, že se člověk mohl natáhnout a dotknout se jeho vrcholku, aniž by se musel hrbit, trčelo Intařino kopí.

Mohutná mapa byla, stejně jako muži a ženy, kteří nad ní den za dnem seděli a hašteřili se, vznešená i malicherná. Až do toho okamžiku sloužila jediné funkci: aby se ti, kdož nad ní sedí, cítili jako bohové. Pokud šlo o tohle, neukazovala nic víc než snový svět, nepokažený jejich nezdary.

V lesích na severu neřádily nekontrolovatelné požáry. Na jihu nehořela žádná města. Nikdo nepustošil travnatá pole Ghanu a neměnil je v bláto ani neblokoval zoufalý přístav Keoh-Kâng. Malí namalovaní vojáci naznačovali momentální rozmístění polních armád. Terén byl poset maličkými mužíčky představujícími Adareiny zrádné legie a početnější Republikánskou gardu, náležející sněmu; měli pozvednuté meče v nehybných pózách výzvy či triumfu. Všichni tihle nepraví mužíčci stáli. Nikdo z nich nekrvácel. Mapa nenesla stopy drancování a destrukce. Annuru se evidentně nedostávalo řemeslníků, kteří by dokázali ztvárnit hladovění, hrůzu a smrt.

Nepotřebovali jsme řemeslníky, pomyslel si Kaden. Potřebovali jsme vojáky s těžkými botami, aby nám připomněli, co jsme vykonali, aby tenhle náš malý svět rozdupali na bláto.

Náhlé, nečekané a nepopiratelné násilí učinilo mapu přesnější, pravdivější, ale tito muži se svou ocelí nepřišli proto, aby vnesli do nejpropracovanější mapy světa pravdu. Kaden přesunul pohled od destrukce, odehrávající se pod ním, k jinému hloučku ozbrojených mužů, hrnoucích se po ochozu. Aedolianů. Mužů pověřených střežením annurských vládců.

Kaden navzdory svému výcviku cítil, jak se mu převrátil žaludek. Viditelně bylo něco špatně. Maut Amut – První štít gardy – by jinak nedal svým mužům rozkaz vpadnout na uzavřené jednání sněmu. Tohle nebylo cvičení. Každý voják nesl polovinu své váhy v lesklé zbroji a všichni měli tasené široké čepele, jak se rozprostírali po síni a křičeli rozkazy, zaujímali pozice po obvodu a hlídali dveře, aby zabránili někomu dostat se ven… nebo dovnitř.

Polovina členů sněmu se překotně snažila vstát, škobrtala o dlouhé róby, vylévala víno na pečlivě střižené hedvábí a hlasitě se tázala nebo zmateně vykřikovala. Zbytek seděl jako vrostlý do židlí, valil oči a úžasem otevíral ústa, jak se snažil dát odehrávajícímu se šílenství nějaký smysl. Kaden je ignoroval a dál upíral zrak na Aedoliany.

Za těmito muži v oceli naplnila Kadenovu mysl vzpomínka na jiné vojáky, Aedoliany zuřivě si prosekávající cestu Ashk’lanem a vraždící mnichy, pronásledující samotného Kadena v horách. Po svém návratu do Paláce úsvitu strávil celé měsíce revidováním záznamů o zbývajících strážcích a důkladně šmejdil v jejich minulosti, zdali nenarazí na nějaký náznak zrady či věrnosti Adare nebo Ran il Tornjovi. Celá garda byla na podmínku propuštěna, zatímco stovky písařů pátraly v tisících příběhů a na konci sněm propustil přes sto mužů předtím, než přijal zbytek zpátky do služby. Kaden si ta opatření připomněl, stejně však cítil v ramenou napětí.

Dívej se na svět, napomenul se, dlouze se nadechl a vydechl, ne na svůj sen o světě.

Na zavěšený ochoz vtrhly dva tucty Aedolianů a obklopili sněmovní stůl.

Kaden vstal a přitom zapudil vlastní strach.

„Co se děje?“ Navzdory obavám měl pevný hlas.

Maut Amut předstoupil. Zuřivý pohyb Aedolianů se zastavil. Na břehu mapy šplouchaly vlny, maličké tsunami. Slunce, teplé a tiché, proudilo střešními okny nad jejich hlavami, pohrávalo si na brnění vojáků a odráželo se od jejich obnažených čepelí. Členové sněmu náhle ztichli a strnuli jako sochy zaclánějící na ochozech, zachycující různé pozice vlastní nepřipravenosti.

„Útok, První mluvčí,“ odvětil Amut trpce, očima zkoumal stěny a dveře. „Uvnitř samotného paláce.“

Kaden se rozhlédl po místnosti.

„Kdy?“

Amut zakroutil hlavou. „Nejsme si jistí.“

„Kdo?“

První štít se zašklebil. „Někdo rychlý. Nebezpečný.“

„Jak nebezpečný?“

„Dost na to, aby vešel do paláce, bez povšimnutí vnikl do Intařina kopí, přemohl tři z mých mužů, tři Aedoliany, a potom zmizel.“

2

Noc byla cizincem.

Jako by se svět po západu slunce změnil; Adare hui’Malkeenianové to vždycky tak připadalo. Stín vymazal ostré hrany, skryl tvary a komnaty, za slunečního světa tak jasné, učinil cizími. Temnota obrala o barvu i to nejjasnější hedvábí. Měsíční světlo postříbřilo vodu a sklo, základní denní substance proměnila ve třpytivé. Dokonce i lampy, jako třeba ty dvě, které teď před ní stály na stole, způsobily, že se svět kýval a cukal sebou spolu s pohybem lapeného plamene. Za tuhle znepokojivou proměnu nejznámějších míst mohla noc, a tyto chladné místnosti vysoko v kamenné věži na okraji Aergadu byly náhle téměř neznámé. Adare v nich žila téměř rok, aniž by se zde cítila vítána či v bezpečí, dokonce i ve dne. Noc ji však přenesla ještě dál, na místo, jež bylo tvrdé, cizí a barbarské.

Také zvuky noci vyžadovaly překlad. Ranní kroky v chodbě byly normální – sluhové a zaměstnanci hradu si dělali svou práci. Jenže po půlnoci zněly tytéž kroky pokoutně. Výkřik v poledne byl zkrátka jen výkřik; noční výkřik však mohl zvěstovat nebezpečí, pohromu. Venku na dvoře, pod Adareiným oknem, vládl chaos všech možných činností, ale takhle pozdě, když byly brány již dávno zamčené, tam obvykle panovalo ticho, a tak, když uslyšela klapot kopyt na dláždění, úsečné rozkazy kradené větrem, odložila náhle pečetidlo, opatrně, aby inkoust neudělal kaňky na stránce, a pak s bušícím srdcem v prsou došla k zavřenému oknu.

Půlnoční posel nebyl totéž co polední posel.

Přiškrtila strach, šťouchnutím pootevřela okenice a o její zpocenou kůži se otřel severní vzduch. Jezdec v tuto hodinu mohl znamenat cokoli – že Urghulové přecházejí přes Černou řeku, že Urghulové už přešli Černou řeku, že divoši Dlouhé Pěsti vypalují další pohraniční město nebo že jeho šílený lích Balendin proměňuje strach Adareiných lidí v jakési nové zvrácené kouzlo. Jezdec mohl být znamením, že Adare prohrává. Že už prohrála.

Instinktivně se nejprve podívala k řece Haag, která si razila cestu jižně hned pod vysokými městskými hradbami. Adare rozeznávala kamenné oblouky jediného mostu, klenoucího se přes proud, ale noc před ní skryla jakékoli známky stráží. Zhluboka se nadechla, uvolnila ruce na okenici. Uvědomila si, že napůl čekala, že tam najde Urghuly, kteří se necelou čtvrtmíli daleko hrnou na most, připraveni na obléhání města.

Protože jsi blázen, řekla si zahořkle. Kdyby Balendin a Urghulové prorazili skrz Ran il Tornjovy legie, slyšela by víc než několik koní na dláždění. Zaměřila pozornost dolů, na nádvoří.

Aergad bylo staré město, stejně staré jako Annur sám, a hrad, který si zabrala, býval kdysi dědičným sídlem králů, kteří vládli jižním Romsdalům dlouho před rozmachem říše. Jak hrad, tak městské hradby vypadaly na svůj věk. Ačkoli se stavitelé ve své práci vyznali, nebylo po dobu více než století potřeba Aergad bránit, a Adare tak v horní části hradeb viděla díry a zející místa, kde mráz vykousal maltu a obrovské kamenné kvádry se skutálely dolů do řeky. Přikázala, aby se hradby opravily, ale kameníků byl nedostatek a il Tornja je potřeboval na východě, kde již celé měsíce bojoval s Urghuly.

Měsíční světlo vrhalo na hrubé kamenné nádvoří zubatý stín jižní hradby. Posel v šeru sesedal z koně; Adare viděla jeho siluetu, stejně jako siluetu jeho koně, nikoli však tvář nebo uniformu. Snažila se něco vyčíst z pozice těla, z toho, jak drží ramena, cokoli, co by ji varovalo před zprávou, kterou přináší.

Noční ticho narušilo vzlyknutí, pláč nemluvněte z pokoje za ní. Adare se s grimasou odvrátila od nádvoří tam, kde se Sanlitun hui’Malkeenian, druhý toho jména, nervózně vrtěl v malé dřevěné kolébce, vyrušen kopyty na kamenech nebo studeným severním větrem od otevřeného okna. Adare k němu rychle šla v naději, že se doopravdy nevzbudil, že ho dokáže utišit pohlazením a několika slovy, že opět usne dřív, než se ona bude muset postavit novině, která je na cestě.

„Ššš,“ zašeptala. „Je to dobré, můj chlapečku. Ššš…“

Někdy bylo snadné ho ukonejšit. Za lepších nocí, kdy kroutícímu se dítěti šeptala nesmyslná slovy útěchy, se Adare cítila, jako by mluvil někdo jiný, žena starší, pomalejší, jistější, nějaká jiná matka, která ani za mák nerozumí politice ani financím, která by popletla i jednoduché počty, ale která od přírody věděla, jak uklidnit dítě s bolením bříška. Většinou se však cítila ztracená, zaskočená svým mateřstvím, zoufalá láskou k maličkému dítěti a vyděšená svou neschopností je utišit. Držela ho u sebe, znovu a znovu mu šeptala do ucha a jeho třesoucí se tělíčko se na chviličku uklidnilo. Potom, když myslela, že brekot přestal, když se odtáhla, aby si prohlédla jeho obličejík, se mu vzedmul hrudníček, pláč mu otevřel ústa a slzy se znovu valily.

Měl její oči. Dívat se do nich, když plakal, bylo jako zírat do horského jezírka a nacházet rudozlaté uhlíky, nezhašené pod vodní hladinou. Adare přemítala, zda její oči vypadají pod slzami stejně. Od chvíle, kdy naposledy plakala, se to zdálo už dlouho.

„Ššš, můj chlapečku,“ zašeptala a jemně mu přejela hřbetem prstů po tváři. „To nic.“

Sanlitun zkroutil malý obličejík, vzepjal se v zavinovačce, ještě jednou zakřičel, pak utichl.

„To nic,“ zašeptala znovu.

Až když se vrátila k oknu, když ještě jednou vyhlédla a spatřila jezdce, který se mezitím přesunul na měsíční světlo, zjistila, že se mýlila. Nebylo to dobré. Možná že dítě vědělo dřív než ona, kdo přijíždí. Možná to nebyl chlad ani vítr, co ho probudilo, ale jakési miminkovské vědomí, že jeho otec je nablízku, jeho otec, csestriim, kenarang, generál Adareiny smršťující se říše, vrah jejího otce, možná nepřítel na smrt, a jeden z jejích jediných spojenců. Ran il Tornja byl tady, kráčel přes nádvoří a nechal podkoního, aby odvedl koně, který vypadal jako polomrtvý. Vzhlédl nahoru k jejímu oknu, zadíval se jí do očí a zasalutoval. Byl to ledabylý pohyb, téměř přezíravý.

Jeho náhlý příjezd by býval byl dost divný i za dne, ale teď nebyl den. Byla půlnoc. Adare přivřela okno a snažila se zklidnit svůj náhlý třes, narovnala záda a obrátila se čelem ke dveřím své komnaty, aby si připravila obličej, než il Tornja vstoupí.

„Ty muže u brány bys měla nechat zbičovat,“ řekl il Tornja, jakmile za ním zavřela dveře. „Nebo zabít. Činili se, aby se ujistili, že jsem to já, ale mé stráže nechali projít, aniž by se na ně byť jen na chviličku podívali.“

Usedl do jedné dřevěné židle, druhou odsunul patou boty, položil si na ni nohy a opřel se. Vypadalo to, že noční jízda, která málem zabila jeho koně, kenaranga ani v nejmenším neunavila. Měl trochu bláta na botách. Vítr mu pocuchal tmavé vlasy, ale jeho zelený jezdecký plášť a na míru šitá uniforma zůstaly bez poskvrnky. Jeho naleštěný opasek na meč zářil. Drahokamy, jimiž byl vykládán jílec jeho meče, se jasně třpytily. Adare mu pohlédla do očí.

„Jsme tak zhýčkaní, pokud jde o vojáky, že je můžeme začít odrovnávat pro drobné přestupky?“

Il Tornja povytáhl obočí. „Pochybení v bezpečnosti císařovny bych těžko ohodnotil jako drobný přestupek.“ Zakroutil hlavou. „Měla jsi k branám postavit mé vojáky, ne Syny plamene.“

„Svoje muže potřebuješ pro boj s Urghuly,“ podotkla Adare, „pokud tuhle válku nechceš vést úplně sám. Synové jsou schopní strážci. Nechali tvé muže projít, protože tě poznali. Důvěřují ti.“

„Sanlitun mi důvěřoval,“ podotkl. „Vrazil jsem mu nůž do zad.“

Adare se zachytil dech v hrdle jako hák. Rozpálila se jí kůže.

Můj otec, připomněla si. Mluví o mém otci, ne o mém chlapečkovi. Il Tornja zavraždil císaře, ale neměl důvod ubližovat dítěti, svému vlastnímu děcku. Přesto Adare pocítila nutkání otočit se na židli a podívat se, zda dítě bezpečně spí za ní, a to nutkání ji sevřelo jako pár silných rukou. Násilím je odehnala.

„Teď jsi na kratším řetěze, než jsi byl, když jsi zabil mého otce,“ odvětila a pohlédla mu do očí.

Usmál se a pozvedl ruku ke klíční kosti, jako by hmatem zkoušel obojek z neviditelných plamenů, který mu Nira navlékla na krk. Adare by byla mnohem pokojnější, kdyby tu ʾKentem políbenou věc viděla, ale svíjející se ohnivá smyčka by upoutala nejeden pohled a ona už měla dost problémů i bez toho, aby přiznala, že její Mizran je lích a její kenarang je nedůvěryhodný vrah a navrch ještě csestriim. Nira vytrvale tvrdila, že kouzlo je stále na místě, a to prostě muselo stačit.

„Takový lehký obojek,“ řekl il Tornja. „Někdy úplně zapomenu, že ho vůbec mám.“

„Ty nezapomínáš na nic. Proč jsi tady?“

„Kromě toho, že mám možnost vidět svou císařovnu, svého syna a matku mého dítěte?“

„Ano, kromě toho.“

„Jsi méně sentimentální, než jak tě pamatuju.“

„Až budou ze sentimentu živa moje vojska, budu se tím zabývat. Proč jsi tady?“

Za ní se Sanlitun neklidně zavrtěl a zafňukal, jak zvýšila hlas. Il Tornja se podíval přes její rameno a prohlížel si dítě s čímsi, co mohl být zájem nebo pobavení.

„Je zdravý?“

Adare kývla. „Před dvěma týdny měl kašel – to ten ʾShaelem zplozený vítr z Romsdalů – ale už se z toho skoro dostal.“

„A ty si ho pořád necháváš u sebe, i když pracuješ?“

Znovu kývla. Připravena se hájit. Už zase. Devět měsíců od chvíle, kdy poprvé přijela na Aergad, do exilu ve vlastní říši. Šest měsíců od Sanlitunova narození. Jen šest měsíců, a přesto se jí zdálo, že nespala snad rok, celý život. Sanlitun, navzdory svému jménu, neměl nic z otcova klidu, nic z jeho mlčenlivosti. Buď měl hlad, nebo byl mokrý, blinkal nebo byl nevrlý, když byl vzhůru, chňapal po ní, a když spal, kopal ji.

„Kojná –“ spustil il Tornja.

„Já nepotřebuju kojnou.“

„Když se budeš přepínat, ničemu to neprospěje,“ řekl pomalu. „Ani tobě, ani našemu dítěti, a určitě ne naší říši.“

„Mojí říši.“

Kývl a nasadil jízlivý úsměv. „Tvojí říši.“

„Ženy vychovávají své děti samy stále. Šest dětí. Deset. Myslím, že jednoho malého chlapce zvládnu.“

„Pastevkyně vychovávají šest dětí. Ženy rybářů vychovávají děti. Ženy, které se nestarají o nic jiného, než aby jim hořelo v krbu a aby ovce měly co žrát. Ty jsi císařovna Annuru, Adare. Jsi prorok. Válčíme na dvou frontách a prohráváme. Ženy rybářů mají ten luxus, že se mohou o své děti starat samy. Ty ne.“ Potom něco udělal s hlasem, změnil tón nebo polohu, což by u někoho jiného naznačovalo změknutí. „Je to i moje dítě…“

„Nemluv se mnou o svých dětech,“ zavrčela, opřela se ve své židli, aby zvětšila vzdálenost mezi nimi. „Až příliš dobře vím, jak ses o ně v minulosti staral.“

Kdyby doufala, že tím naruší jeho krunýř, že mu strhne masku, byla by zklamaná. Il Tornja poskládal části obličeje do kajícného úsměvu a znovu zakroutil hlavou.

„To bylo už dávno, Adare. Mnoho tisíc let. Byla to chyba, na jejíž nápravě jsem poctivě pracoval.“ Ukázal na Sanlituna a rozbalil při tom dlaň v gestu zároveň otcovském i neosobním. „Rozmazlováním ani nezesílí, ani nezmoudří. Možná nevyroste vůbec, když zanedbáš všechno ostatní.“

„Já nezanedbávám všechno ostatní,“ odsekla. „Vidíš, že bych spala? Tlachala donekonečna nesmysly? Každé ráno před svítáním jsem za svým stolem, a jak vidíš, jsem tu ještě i teď.“ Ukázala na papíry. „Až na ty smlouvy dám svou pečeť, budou naši muži další sezónu jíst. A až budu hotová s tímhle, čeká na vyřízení štos žádostí z Raalte. Žiju v tomhle pokoji, a když nejsem tady, probírám s Lehavem naši strategii na jihu nebo reviduju vojska nebo píšu dopisy.“

„A naštěstí pro nás pro všechny máš mozek svého otce,“ dodal il Tornja hladce. „I s pomíchaným spánkem, i s dítětem přiloženým k prsu přemýšlíš lépe než většina annurských císařů, které jsem znal.“

Ignorovala ten kompliment. Il Tornjova chvála se zdála stejně upřímná jako vše ostatní na něm, a stejně jako vše ostatní na něm byla falešná, odvážená do posledního chloupku, odměřená a podrobená rozboru, udělená jen ve chvíli, kdy ji zhodnotil jako potřebnou, užitečnou. Účel, důležitost toho tvrzení zůstávaly: Adare dělala svou práci.

„Tak vidíš. Já vychovám Sanlituna a –“

Kenarang ji přerušil.

„Nepotřebujeme, abys byla lepší než většina tvých předků, Adare.“ Odmlčel se a upřel na ni generálský pohled. Ne svůj skutečný pohled, díky Intaře, ne ten neproniknutelný prázdný pohled csestriimského uvažování, který viděla jen jednou nad bojištěm v Andt-Kylu, ale jiný, ten, který nepochybně studoval celé generace – tvrdý pohled, ale lidský. „Potřebujeme, abys byla lepší než oni všichni. A na to potřebuješ odpočinek. Musíš se vzdát dítěte, alespoň příležitostně.“

„Co bude potřeba, to udělám,“ zahuhlala, ale jak promluvila, rozkvetla v ní nemocná květina pochybnosti.

Pravda byla, že posledních šest měsíců bylo nejbrutálnějších v jejím životě, dny plnila nemožná rozhodnutí, noci nekonečné mučení Sanlitunova křiku, kdy se sama potýkala s poduškami, brala si dítě do postele, mumlala k němu a modlila se k Intaře a Bedise, ať chlapeček zase usne. Většinou si vzal bradavku, několik okamžiků hladově sál, pak ji odstrčil a začal vřískat.

Samozřejmě měla sluhy, tucet žen, které seděly před její komnatou a které bleskově přispěchaly s plnou náručí suchých zavinovaček nebo nového povlečení, jakmile Adare zavolala. Tolik pomoci dokázala přijmout, ale poslat dítě pryč, učit ho pít od jiné ženy… tohle od něj nemohla chtít. Ani od sebe. I když se jí vyčerpáním a nevyspáním, které se jí hromadilo v krvi, chtělo plakat, podívala se vždy na své dítě, na jeho buclatou tvářičku přitisknutou k jejímu nalitému prsu, a věděla stejně jako kteroukoli velkou pravdu o světě, že se ho nevzdá.

Viděla svou umírající matku vykašlávat kusy potrhaných plic na nejhebčí hedvábí. Adare stála vedle svého otce, když ho ukládali do hrobky a vladařské roucho skrývalo jeho rány. Sama zabila jednoho bratra a s druhým vedla zoufalou a zuřivou válku. Její rodina se zúžila na toto jediné dítě. Pohlédla na kolébku, v níž spal, sledovala, jak se jeho malý hrudníček zvedá a zase klesá, a obrátila se zpátky k il Tornjovi.

„Proč jsi tady?“ zeptala se potřetí a hlas jí div nepuknul únavou. „Pochybuji, že jsi opustil frontu a boj, abys prodiskutoval citlivé body mého rodičovství.“

Il Tornja kývl, udělal stříšku z prstů, chvíli ji zkoumal pohledem a pak opět kývl.

„Máme příležitost,“ řekl nakonec.

Adare rozpřáhla ruce. „Když nemám čas vychovávat svého syna, pak určitě nemám čas ani na tvé podělané hádanky.“

„Republika nabídla, že by s tebou mohla jednat.“

Adare zírala.

„Mí muži zadrželi posla – ten muž čeká dole. Chtěl jsem s tebou mluvit ještě předtím, než ho uvidíš.“

Pomalu, řekla si Adare. Pomalu. Zkoumala il Tornjovu tvář, ale nic z ní nevyčetla.

„Posla vyslaného ke komu?“

„K tobě.“

„A přesto ho tví muži zadrželi. To se těžko dá označit jako důvěřivá spolupráce.“

Il Tornja nad tím jen ledabyle mávl rukou. „Zadrželi. Natrefili. Doprovodili. Našli ho –“

„A přivedli za tebou,“ řekla Adare a snažila se udržet zlost pod pokličkou, „místo za mnou. Co vůbec tví muži dělají na jihu? Synové mají tu frontu zajištěnou.“

„Upřeně zírat jedním směrem je dobrý způsob, jak se nechat zabít, Adare. Ačkoli nepochybuji o oddanosti Synů jak své bohyni, tak své prorokyni,“ kývl lehce hlavou směrem k ní, „naučil jsem se už dávno nespoléhat se na jednotky mimo moje velení. Mí muži našli posla, přišli za mnou, a když jsem se dověděl o té zprávě, vydal jsem se rovnou za tebou.“ Zakroutil hlavou. „Všechno není spiknutí, Adare.“

„Omluv mě, ale nezdá se mi to pravdivé.“ Opřela se v židli, prohrábla si rukama vlasy a přinutila se soustředit na jádro problému. „Fajn. Posel. Od republiky.“

„Nabídka k vyjednávání. K uzavření míru. Zdá se, že začínají chápat, že jejich vláda lidu nefunguje.“

„To je od nich vskutku prozíravé. Trvalo jim to jen devět měsíců, stálo to ztrátu dvou atrepií, smrt desetitisíců lidí a hrozbu hladomoru široko daleko, než si všimli, že selhali.“

„Chtějí tě zpátky. Císařovnu na Netesaném trůně. Chtějí urovnat spor.“

Adare přimhouřila oči, přinutila se dýchat pravidelně, promyslet situaci dřív, než promluví. Bylo to lákavé, velice lákavé. A také to bylo nemožné.

„Nepřichází v úvahu,“ řekla a zakroutila hlavou. „Čtyřicet pět nejbohatších a nejprůraznějších annurských aristokratů se ani omylem nevzdá své nově nalezené moci. I kdyby kolem nich hořela města, i kdyby palác zachvátily plameny, oni by svůj kurz nezměnili. Na to mě až příliš nenávidí.“

„Nuže…“ Il Tornja to slovo protáhl s omluvným pokrčením ramen. „Oni se nechtějí vzdát moci. To není přesné. Chtějí tě zpátky jako jakousi figurku, ale chtějí si dál dělat svoje zákony, rozhodovat o politice. Řeknou: štěkej, ty uděláš poslušně haf – a tak podobně…“

Adare praštila dlaní do stolu, silněji, než zamýšlela.

Sanlitun se zavrtěl v kolébce a ona se zarazila a počkala, až se jeho pomalý mělký dech srovná, než promluvila.

„Ta jejich podělaná politika ničí Annur,“ zasyčela, „kuchají ho zevnitř. Jejich politika zabíjí lidi. A oni teď chtějí, abych se na těch jejich sračkách podílela?“

„Pokud tomu rozumím, chtějí víc, než jen aby ses podílela. Chtějí, aby ses posadila na vrchol té hromady a usmívala se od ucha k uchu.“

„To neudělám,“ řekla a zavrtěla hlavou.

Povytáhl obočí. „Bývaly doby, tolik měsíců nazpět to zase není, kdy sis myslela, že by mohl existovat prostor na jednání se sněmem, kdy jsi posílala posly ty k nim.“

„Posly, které uvěznili. Dobré muže, kteří teď jsou možná mrtví, z toho, co vím. Dřív jsem si myslela, že ta rozepře jde urovnat. Teď už ale ne. Je příliš pozdě.“

Il Tornja se zamračil, jako by ochutnával mírně zkažené jídlo. „Příliš pozdě není obrat, který by měl projít přes vladařovy rty.“

„Myslela bych, že císaři spíš poslouží to, že bude čelit pravdě, než že před ní bude utíkat.“

„Beze všeho! Jen se stav tvrdým pravdám čelem! Jen to dělej v soukromí. Nechceš do srdcí těch, kteří tě následují, zasít strach.“

„Do tvého srdce bych nezasela strach, ani kdybych tam ta semínka házela lopatou.“

„Nemluvím o sobě.“

„Jsi tu jediný.“

„Musíš trénovat výraz obličeje, Adare,“ pravil. „Pořád.“

Otevírala ústa k námitce, ale zarazil ji zvednutím rukou. „Nepřišel jsem se sem hádat. Přišel jsem, protože tohle je příležitost.“

„Příležitost k čemu? Vzdát se všeho, za co jsme uplynulých devět měsíců bojovali? Abychom nechali idioty zničit to, co z Annuru zbylo?“

„Já se přece snažím zachránit Annur,“ řekl il Tornja, náhle smrtelně vážný. „Potřebuju, aby ses vrátila. Urovnala spory mezi říší a republikou. Nežádal bych to od tebe, kdyby to nebylo nezbytné.“

Adare se zamračila. „Prohráváš,“ řekla nakonec.

Kenarang kývl, pak pokrčil rameny. „I génius má své limity. Mé armády prořídly jako včerejší dým. Urghulové nás převyšují počtem, bojují vedle emočního lícha a vede je bůh.“

„Ty pořád věříš, že Dlouhá Pěst je Meshkent,“ řekla Adare a posté se snažila tu představu nějak pojmout. Posté neuspěla.

„Jsem více přesvědčený než kdy jindy.“

„Jak to víš? Vysvětli to.“

„Nepochopila bys to.“

Adare se při té poznámce naježila. „Zkus to.“

Kenarang roztáhl ruce. „Ta… podobnost jeho útoků. Jejich rytmus.“ Vstal a přešel k mapě. „Porazil nás tady a tady v přesně stejném čase. Potom, o půl dne později, zase tady, tady a tady. Po celou tu dobu pospíchala jiná skupina na západ, aby dorazila k Irfethovu brodu právě ve chvíli, kdy první skupina ustoupí.“

Adare se podívala na mapu, na tříštící se pozice, které il Tornja naznačil. Události byly dost jasné, ale vzorec – jestli tam vůbec nějaký byl – nic neznamenal. Mávl smířlivě rukou. „Lidská mysl k tomuhle nebyla stvořena.“

Zírala na řeky a hory, na lesy, malé linie, naznačující armády a pozice, a nutila se najít v útocích nějaký princip. „Udělal něco chytrého?“ zeptala se nakonec.

Generál pokrčil rameny. „Nijak zvlášť.“

Adare potlačila zavrčení. „Tak co tedy?“

„Udělal něco… nelidského.“

„Každý člověk je jiný,“ namítla Adare a zakroutila hlavou. „Neexistuje nic jako ‚lidský‘ způsob útoku. Stovky generálů by udělaly stovky různých rozhodnutí.“

„Ne. Neudělaly.“ Usmál se a byl to široký, zářivý úsměv. „Někdy zapomínáš, Adare, že jsem bojoval proti tisícům lidských generálů. Dvěma tisícům a osmi, jestli tě zajímají přesná čísla. Rádi si myslíte, že jste jedineční, že každý muž a žena je jiný než ten předchozí, ale mýlíte se. Ve všech těch bitvách, ve všech válkách jsem viděl tytéž věci, znovu a znovu, stejnou hrstku malých triků, stejnou sestavu neohrabaných manévrů a taktik, opakujících se stále dokola v malých, nepodstatných obměnách. Já znám kontury lidského útoku, a tohle není ono. Dlouhá Pěst je Meshkent. Na to můžeš vzít jed. Chce rozšířit svůj krvavý kult Vashem a Eridroou a jakkoli se mi příčí to uznat, vyhrává.“

„Myslela jsem, že jsi říkal, že není zrovna geniální.“

„Nemusí být, když jeho armáda převyšuje početně tu moji dvacet ku jedné. Potřebuju víc mužů, Adare. Potřebuju Syny plamene. A potřebuju bezpečnou jižní frontu. Alespoň dokud neskončí válka.“ Usmál se jako vlk.

Adare svého generála zkoumala. Kenarang vypadal lačně. Jeho oči se na ni upíraly, rty se pootevřely jen natolik, aby odhalily stín jeho zubů. Vypadal, že je připraven usmát se či zavrčet, připraven kousnout. Ze všech jeho pečlivě pěstovaných lidských výrazů byl tenhle nejvíc uvěřitelný. Pod vším tím nenuceným klábosením a moudrými ústupky byl il Tornja predátor, zabiják, největší generál, jakého Annur kdy poznal, a tahle tvář zabijáka, navléknutá přes jeho rysy, se zdála správná, pravdivá.

Nic, co ti ukazuje, není pravda, připomněla si.

Jen sloupnul jednu masku, nic víc. Tahle vášeň a divokost byly pouze další tváří pod mnoha jinými, lepší, menší akt, kterému chtěla uvěřit. Uměla pochopit brutální sápání se a chňapání po moci. Dokázala je ovládat. Pravda o il Tornjovi však nebyla jen prostým zvířecím vrčením. Pod všemi těmi tvářemi číhalo něco jiného, něco staršího a horšího, ohavného a nelidského, nepochopitelného jako prostor mezi světlem hvězd.

Po její kůži se začal plazit strach a zvedal jí jemné chloupky na pažích. S námahou potlačila třes a přinutila se pohlédnout mu do očí.

„A až to skončí?“ zeptala se.

„Jakmile bude Meshkent poražen a Urghulové budou zatlačeni…“ Usmál se víc, zhoupnul se, až jeho židle balancovala na dvou nohách, div že nespadl. „Nuže, potom se můžeme podívat na zoubek – jak by se to dalo říct? Dlouhodobé životnosti republikánského experimentu…“

„A tím podívat na zoubek,“ řekla Adare odměřeně, „myslíš zabít všechny, kteří mě nechtějí zpátky.“

„No…“ Roztáhl ruce. „Mohli bychom zabít vždycky po nějakém čase několik, dokud si ostatní nevzpomenou na zlatou slávu vlády Malkeenianů.“

Adare zakroutila hlavou. „To se mi zdá špatné. Velcí císaři Annuru, ti, kteří stáli v čele říše v dobách míru, trestali zrádce a odměňovali ty, kdo zůstali loajální. Četla jsem kroniky. Chceš ode mě, abych zavírala oči před zrádcovstvím a idiocií tohoto ʾKentem políbeného sněmu?“

Kenarang se usmál. „Já jsem v těch kronikách, Adare. Dvě z nich jsem napsal. Velcí vládcové Annuru byli skvělí, protože dělali, co museli. Cokoli bylo třeba. Samozřejmě že budeš nasazovat život…“

Adare nad tím mávla přezíravou rukou. O těch rizicích měl pravdu. Bude snadné přijet do Annuru, představit se sněmu, pak se ihned nechat odvléci na vlastní popravu. Při té myšlence se jí zpotily dlaně, ale nemělo cenu se tím dál zaobírat. Navštívila frontu, cestovala vesnicemi hned po urghulských nájezdech, viděla otevřená, rozřezaná těla; mrtvoly naražené na kůly; ohořelé ostatky mužů, žen a dětí, z nichž některé byly ještě natažené na provizorních oltářích, jiné odhozené na ledabylé hromady – ty hrozivé pozůstatky toho, co Urghulové nazývali kultem.

Annur – císařský, republikánský, na tom nezáleželo – celý Annur se kymácel na kraji krvavé propasti a ona byla císařovna. Zmocnila se toho titulu, prosadila si ho, ale ne proto, aby se mohla pyšnit na nepohodlném trůně a poslouchat lichotky dvořanů, nýbrž proto, že věřila, že umí odvést dobrou práci, určitě lepší práci než muž, který zavraždil jejího otce. Zabrala si ten titul, protože si myslela, že zajistí milionům lidí uvnitř říše lepší život, ochrání je, nastolí mír a prosperitu.

A doposud selhávala.

Bylo jedno, že Kaden to pokazil ještě víc. Nezáleželo na tom, že byla první císařovnou za několik století, která čelila invazi barbarů. Bylo lhostejné, že dokonce ani její otec nedokázal předvídat chaos, který je všechny pohltil. Ona na sebe vzala ten titul; její práce byla dát věci do pořádku, zacelit trhliny, které rozdělovaly Annur. Kadenův sněm jí možná nechá utrhat jednu končetinu po druhé, když se vrátí, ale třeba taky ne. Když se vrátí, existuje šance – a tato šance zachránit Annur, zachránit annurský lid, zatlačit barbary a obnovit do jisté míry řád a mír, stála za risk, že její vlastní bezkrevná hlava bude zdobit kůl.

„Je tu ještě něco,“ dodal il Tornja. „Něco, co objevíš, až doputuješ do města.“ Odmlčel se. „Tvůj bratr se s někým spřátelil.“

„Tohle my děláme,“ odvětila Adare. „My lidé. Navazujeme vztahy, pěstujeme si city k jiným lidem a tak podobně.“

„Kdyby se spřátelil s člověkem, neznepokojilo by mě to. Třetí annurský zástupce sněmu, muž, který nosí jméno Kiel – není člověk. Je to někdo jako já.“

Adare hloupě civěla. „Kaden má csestriim?“

Il Tornja se zasmál. „Kiel není kůň ani lovecký pes, Adare. Znám ho celá tisíciletí a mohu tě ujistit, že jestli někdo někoho má, tak Kiel tvého bratra. Kiel se zmocnil jeho mysli a otrávil jeho vůli.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se Adare důrazně.

„I pro mě je to čerstvé zjištění. Když jsem nepoznal jméno třetího annurského delegáta, požádal jsem o portrét a popis. Bohužel ten hlupák, který to měl zařídit, mi poslal krásně inkoustem pomalovaný pergamen s obrázkem nesprávné osoby – evidentně jednoho z kreshské delegace. Odhalil jsem tu chybu teprve nedávno.“

Adare se zoufale snažila dát tomu odhalení nějaký smysl. Il Tornja byl zbraň, nástroj destrukce. Měla ho v obojku a na lopatkách, a přesto se obávala, že něco přehlédla, že jednoho dne zatáhne za jeho řetěz, jen aby zjistila, že je hrozivě povolený. Zjištění, že na světě je další csestriim, bratrův spojenec, nad kterým nemá vůbec žádnou kontrolu… z toho jí zabublalo v žaludku.

„Byl to Kiel, kdo sepsal republikánskou ústavu,“ odtušila.

Il Tornja kývl. „Nikdy nebyl milovníkem vaší říše. Vlastně pracoval stovky let na tom, aby ji zničil. Byl za každým důležitým převratem, za každým spiknutím proti malkeenianské vládě.“

„Kromě toho tvého, samozřejmě. Kromě toho spiknutí, při němž jsi zabil mého otce.“

Usmál se. „Ano, kromě toho.“

Adare ho zkoumala, znovu doufala, že něco z těch nečitelných očí vyčte, že zahlédne záblesk lži nebo tvrdé světlo pravdy. Jako obvykle toho bylo k vidění hodně. Jako obvykle nemohla ničemu z toho důvěřovat.

„Děláš si starosti, že Kaden ví, kdo jsi,“ řekla.

„Jsem si jistý, že Kaden ví, kdo jsem. Kiel mu to řekl.“

Za ní se Sanlitun zavrtěl v postýlce a vykřikl. Adare měla na chvíli hrozivou vizi Urghulů valících se po mostě, koňáků s bledou kůží, kteří rozbíjejí zdi hradu na kusy, vrážejí do její komnaty, zmocní se dítěte…

Prudce vstala, obrátila se tak, aby jí il Tornja neviděl do obličeje, a došla ke kolébce. Chvíli se na syna dívala, sledovala jeho dech, pak ho něžně zvedla do náručí. Když si byla jistá, že opanovala svůj výraz, obrátila se zpátky ke kenarangovi.

„Půjdu,“ řekla unaveně. „Pokusím se napravit rozkol. Víc slíbit nemůžu.“

Il Tornja se usmál, zuby mu zazářily ve světle lampy. „Nejdřív napravit. Později se možná můžeme postarat o nějaká… trvalejší řešení.“

3

„Šli po vás,“ řekl Maut Amut. „Útočníci šli po vás.“

Kaden přestal stoupat, opřel se o zábradlí, aby popadl dech, pak zakroutil hlavou. „Tím si nemůžeš být jistý.“

Amut pokračoval, bral schody po dvou, lhostejný k blyštivé tíze své aedolianské oceli. Došel na další odpočívadlo, než zjistil, že Kaden zaostává.

„Omlouvám se, První mluvčí,“ řekl a naklonil hlavu. „Moje zostuzení mě činí netrpělivým.“

Strážce upřel oči na schody, položil ruku na hlavici široké čepele a čekal. První štít Aedolianské gardy byl i ve svých nejčilejších chvilkách tuhý muž, jako z mramoru, samá hranatost a korektnost. Když tam tak nehybně stál a čekal, až Kaden nabere sílu, vypadal jako vytesaný nebo vykovaný na kovadlině.

Kaden znovu zakroutil hlavou. „Nemusíš se omlouvat za to, že jsem vyšel z formy.“

Amut se nepohnul. „Výstup na Intařino kopí není hračka ani pro tvrdého muže.“

„Do mé pracovny je to jen třicet pater,“ odvětil Kaden a opět přinutil nohy k pohybu. Absolvoval ten výstup téměř každý den, pokaždé však rozvláčným tempem. Čím dál rozvláčnějším, zjišťoval nyní, jak měsíce ubíhaly. Na druhou stranu Amut nepolevil v tempu od chvíle, kdy opustili sněmovní komnatu, a Kadena už v desátém podlaží pálily nohy. Na okamžik vytěsnil z hlavy ten hořký fakt, že plánoval vystoupat mnohem výše než do třicátého patra Kopí.

„Když jsem ještě žil mezi mnichy,“ řekl a znovu se zastavil, když dospěl k Amutovi na odpočívadlo, „bývaly podobné výšlapy odpočinkem, oddychem.“

„Jste První mluvčí republiky. Máte důležitější věci na práci než plahočit se po schodech.“

„Jsi První štít Aedolianské gardy,“ oponoval Kaden, „a najdeš si čas vyběhnout tyhle schody každé ráno.“ Několikrát toho muže viděl trénovat, jak vždycky řádnou dobu před rozbřeskem, pokaždé v plné zbroji a s pytlem písku přes ramena, dusal nahoru po schodech a jeho tvář byla maskou odhodlání.

„Vybíhám je každé ráno,“ odvětil Amut ponuře, „a přesto jsem ve své povinnosti selhal.“

Kaden se odvrátil od schodů a otočil se čelem ke strážci. Nechal svůj hlas ztvrdnout.

„Už toho hanbení se bylo dost. Jsem naživu. Sněmu nic nehrozí. Tohle sebemrskačství je slabost, která nepomůže objasnit, co se tu stalo.“

Amut k němu vzhlédl, zaskřípal zuby a kývl. „Nechť je po vašem, První mluvčí.“

„Mluv, a přitom budeme stoupat,“ řekl Kaden. K pracovně zbývalo ještě patnáct pater. „Tentokrát pomaleji. Co se tu nahoře stalo?“

S rukou na meči Amut opět vyrazil. Hovořil, aniž by otočil hlavu, jako by promlouval k prázdnému schodišti před sebou.

„Někdo vnikl do paláce.“

„To není tak těžké,“ poznamenal Kaden. „Bránou určitě denně prochází tisícovka lidí – sluhové, poslové, kupci, kočí…“

„Potom se nějak dostali do Kopí.“

Kaden se to pokusil rozklíčovat. Do Intařina kopí vedl jen jeden vchod, vysoký oblouk vypálený, vytesaný či vylámaný do neporušitelné skleněnoželezné stěny věže. Aedoliané ji střežili ve dne v noci.

„Tví muži dole…“

„Kopí není žádná neprodyšná pevnost. Řeší se tu císařské–“ Amut zakroutil hlavou a opravil se, „republikánské záležitosti. Lidé přicházejí a odcházejí. Mí muži u dveří mají za úkol zadržet zjevnou hrozbu, ale nemohou zastavovat každého, jinak by hrubě narušili celý chod.“

Kaden kývl a problém už se před ním rýsoval.

Intařino kopí bylo staré, starší než paměť lidstva, dokonce starší než nejúctyhodnější csestriimské zápisy. Architekti Paláce úsvitu kolem Kopí vybudovali svou pevnost, aniž by věděli, kdo, jak a proč vlastně samotnou věž postavil. Kaden si z dětství matně pamatoval, že jeho sestra čítávala jednu bichli za druhou, aby té záhadě přišla na kloub, kodex za kodexem, a každá z těch knih přicházela s jinou teorií, argumentem, něčím, co se zdálo jako důkaz. Někdy musíš přistoupit na to, Adare, řekl jí Sanlitun nakonec, že znalosti mají své hranice. Je možné, že pravý příběh Kopí nikdy nepoznáme.

A celou dobu to samozřejmě věděl.

„Prozradil jsem tvému otci účel Kopí,“ řekl Kiel Kadenovi o několik měsíců dříve, pouhé dny poté, co se zmocnili Paláce úsvitu, „stejně jako jej nyní svěřím tobě.“

Ti dva – První mluvčí mladičké Annurské republiky a nesmrtelný csestriimský historik – seděli se zkříženýma nohama ve stínu smuteční vrby na břehu malého rybníčku ve Vdovině zahradě. Větřík čechral hnědozelenou vodu, z maličkých vlnek pomrkávalo světlo. Splývavé větve vrby vrhaly stíny. Kaden čekal.

„Na samém vrcholku věže je oltář,“ pokračoval historik, „posvátné místo, prostor, kde se tento svět dotýká světa bohů.“

Kaden zakroutil hlavou. „Stál jsem na vrcholku věže tucetkrát. Je tam vzduch, mraky, nic víc.“

Kiel ukázal na hmyz s tenkýma nohama, klouzající po vodní hladině. Na vodě rybníčku se pod nepatrnou vahou toho tvorečka dělaly důlky. Hmyz škubal dlouhýma nožkama tenkýma jako lidské řasy, klouzal ze tmy na světlo a zase zpátky do tmy.

„Pro tuhle bruslařku je voda neproniknutelná,“ řekl. „Nikdy neporuší hladinu. Nikdy nepozná pravdu.“

„Pravdu?“

„Že pod slupkou světa, který zná, existuje i jiný svět – temný, ohromný, nepochopitelný. Její mysl není stavěná na pochopení pravdy. Hloubka pro ni nic neznamená. Slovo mokrý pro ni také postrádá význam. Většinu času, kdy se dívá na vodu, vidí odraz stromů, slunce nebo oblohy. Nezná nic jako váhu rybníka, tíhu, jíž voda tlačí na vše, co pronikne pod hladinu.“

Hmyz přejel po odrazu Intařina kopí.

„Odraz věže není věž,“ pokračoval Kiel, pak se odvrátil od rybníka i od bruslařky. Kaden následoval jeho pohled. Ti dva si dlouhou dobu prohlíželi zářivé mystérium v srdci Paláce úsvitu. „I tato věž je pouhým odrazem,“ řekl Kiel nakonec a ukázal na Kopí jasné jako slunce a rozdělující oblohu nad nimi.

Kaden zakroutil hlavou. „Odrazem čeho?“

„Světa pod naším světem. Nebo nad ním. Vedle něj. Předložky nebyly stvořeny k tomu, aby obsáhly tuto pravdu. Jazyk je nástroj, stejně jako kladivo nebo sekera. K některým úkolům zkrátka není způsobilý.“

Kaden se obrátil zpátky k vodě. Bruslařka byla pryč. „A bohové dokážou projít za prostor uvnitř věže?“

Kiel kývl. „Ve válce proti tvým lidem jsme to zjistili příliš pozdě. Dva z našich válečníků se nachomýtli k rituálu, ale když vystoupali na vrchol věže, bohové byli fuč. Zůstaly jen mrtvé lidské schránky.“

„Lidské nádoby pro mladé bohy,“ řekl Kaden po chvíli přemýšlení.

Kiel kývl.

„Jak?“

„Obviate. Rituál, který si žádala Ciena, když si Triste přiložila nůž k vlastnímu tělu.“

Kaden se zamračil. „Jak to funguje?“

„Toto se mým lidem nepodařilo zjistit,“ odvětil historik. „Víme jen tolik, že věž je brána, ale zdá se, že klíč k ní vlastní jedině bohové.“

Brána pro bohy, pomyslel si Kaden zasmušile, když stoupal po schodech za Mautem Amutem a v prsou ho pálil váznoucí dech. Nedalo se nikterak potvrdit, že ten, kdo se toho dne vloupal do Kopí, znal pravdu. Jenže na druhou stranu se nedalo ani tvrdit, že ji neznal.

Opatrně a soustředěně opustil tento myšlenkový tok. Slyšel mluvit Sciala Nina; hlas starého opata mu zněl klidně a tiše: Uvažuj nad aktuálním úkolem, Kadene. Čím více se toho snažíš vidět, tím méně toho postřehneš.

„Útočníci se mohli maskovat za otroky nebo ministry,“ říkal Amut. „Za diplomatickou návštěvu, téměř za cokoli…“

To dávalo smysl. Kopí bylo z větší části prázdné – neporušitelná zářivá skořápka – ale nejstarší annurští vládci začali uvnitř té skořápky budovat a postavili třicet dřevěných podlaží – třicet poschodí uvnitř věže, do které by se vešlo desetkrát tolik – než to vzdali a ponechali tisíce stop nad nimi jejich pusté, rezonující prázdnotě. Nejnižší z těch lidských pater byla přenechána běžným záležitostem: ministerským kancelářím a audienčním síním, velké kruhové jídelně s výhledem na celý palác. Celá tři podlaží byla vyhrazena hostinským pokojům pro hodnostáře, muže a ženy, kteří se následně vrátili domů, aby se pochlubili, že nocovali v nejvyšší stavbě na světě, ve věži, kterou jistě postavili bohové. A potom tu samozřejmě byl veškerý nezbytný služebnický aparát a kuchaři, otroci a sluhové, které s sebou takový aparát nesl.

Amut to řekl ještě mírně – do Kopí a ven proudily davy a Aedoliané nemohli prohledávat každého v každém patře. Jenže útočníci se nevplížili jen tak někam do kuchyně. Nějak se dostali do třicátého patra, došli až na místo, které mělo být bezpečné.

„Co se stalo v mé pracovně?“ zeptal se Kaden.

Amut odpověděl stísněným hlasem: „Prošli přes tři muže, které jsem tam postavil na stráž.“

Kaden se na První štít podíval. „Zabili je?“

Amut úsečně zakroutil hlavou. „Zneškodnili. Jsou omráčení, ale jinak jsou nezraněni.“

„Kdo se mohl dostat přes tři Aedoliany na stráži?“ podivil se Kaden a zpomalil na schodech.

„Nevím,“ odvětil Amut se ztuhlou čelistí, jako by se ta slova snažil zadržet. „To mám právě v úmyslu zjistit.“

„Už začínám chápat,“ řekl Kaden a shlédl ze schodů za nimi, „proč si myslíš, že jsou nebezpeční.“

Když konečně došli do pracovny, hemžilo se to tam Aedoliany. Kaden nahlédl dveřmi dovnitř. Vypadalo to, že strážci vesměs uklízejí, vracejí kodexy zpátky na police, rolují mapy, rovnají tlustý si’itský koberec.

„Už je bezpečno?“ zeptal se Kaden.

Uvědomil si, že má ztuhlá ramena i záda, jako by čekal, že mu nějaký nájemný vrah vrazí nůž zespoda do lebky, že se mu kolem kotníků stáhne smyčka. Chvíli mu trvalo, než se toho napětí zbavil.

Hleď si fakt, ne strachu.

Pracovna byla stejná jako vždycky – obrovská půlkruhová místnost zabírající polovinu patra. Stáčející se stěna ze skla a železa nabízela nepřekonatelný výhled na Annur a Sanlitun se nijak nepokusil ten výhled zakrýt. Podél vnitřní stěny stály police s knihami a uprostřed prostoru se nacházely masivní stoly, avšak podél hladkého oblouku oné nerozbitné stěny nebylo téměř nic: pouze stůl se dvěma židlemi a starožitná hrací deska ko, jednoduchý podstavec se zkamenělinou, květináč se zakrslou černou borovicí s uschlým a pokrouceným kmínkem.

„Nechal jsem své muže, ať to tu projdou tucetkrát,“ řekl Amut, který ho následoval dovnitř, když Aedoliané tiše opustili místnost. „Hledal jsem tu všechny známé pasti, pak jsem tu celé odpoledne nechal čichat psy kvůli jedům. Prohledali jsme každičký šuplíček, svitek a kodex a pátrali po výbušninách.“ Zakroutil hlavou. „Nikde nic. Všechno čisté.“

„Až příliš čisté.“

Kaden se obrátil za hlasem, aby shledal Kiela stojícího u vzdálenější knihovny a přejíždějícího prstem po dřevěném rámu.

„Při hledání nástrah jste setřeli veškeré stopy po vetřelcích.“

Amutovy prsty se sevřely na hrušce meče. „Žádné stopy tu nebyly. Vetřelci byli dobří. Lepší než dobří.“

Kiel se na Aedoliana chvíli díval, pak kývl. Ve tváři neměl žádné znepokojení, pouze zvědavost. Takhle to bylo dokonce i v Mrtvém srdci, když historik vězel za mřížemi hluboko ve skalním podloží zapomenuté pevnosti, kde ho drželi šílenci posedlí vymýcením posledních zástupců jeho druhu. Kiel se dost dobře naučil fingovat emoce, ale většinou se tím nenamáhal. Lidé ho měli za excentrického génia, ovšem Annur byl excentriků a géniů plný.

Kaden se díval, jak historik přešel místnost krokem poznamenaným lehkým kulháním od toho, jak v něm kdysi něco zlomeného nesprávně srostlo. Kiel chodil po světě již celá tisíciletí, avšak jeho tvář, vážná a téměř nezbrázděná vráskami, mohla patřit muži kolem čtyřicítky nebo padesátky. Nakonec bude muset opustit jak sněm, tak palác, pravděpodobně i celý Annur, než si někdo všimne, že se vůbec nemění, nestárne.

Pokud nebudeme všichni mrtví dřív, než k tomu dojde, opravil se Kaden mlčky.

„Tak proč přišli?“ zeptal se historik.

„Krádež,“ odvětil Amut. „Jedině.“

Kaden povytáhl obočí. „Chybí něco?“

„Já to nepoznám, První mluvčí. Aedoliané jsou strážci. Stojíme před dveřmi. Doufal jsem, že teď, když máme jistotu, že je pracovna v bezpečí, byste mohl trochu osvětlit, co je uvnitř. Jestli něco chybí.“

„Dobře,“ odpověděl Kaden. Šel doprostřed místnosti a otočil se v pomalém kruhu. „Vypadá to tu dost bezpečně. Nic mě ještě nezabilo.“

„V tuto chvíli je to nejbezpečnější místo v Paláci úsvitu,“ řekl Amut. „Vsadil bych na to krk.“

Kaden zakroutil hlavou a tiše se zeptal: „A jak bezpečno je potom v Paláci úsvitu?“

Až když Amut opustil místnost, obrátil se Kaden znovu ke Kielovi.

„Co si myslíš?“

Csestriim se zahleděl na zavřené dveře z padoukového dřeva. „Při pozorování mužů, jako je ten Aedolian, jsem se naučil význam vašeho lidského slova hrdost.“

„Měl jsem na mysli pracovnu. Myslíš, že měl Amut pravdu? Že to všechno byla nějaká důmyslná krádež?“

Historik zakroutil hlavou. „To se nedá říci. Strážci se vším hýbali.“

Kaden přikývl. Navštěvoval pracovnu téměř denně, v momentě si sice dokázal vybavit přijatelný obrázek půlkruhové místnosti, ale nikdy se neobtěžoval formálním saama’anem. Hřbety kodexů byly v jeho paměti mlhavé, uspořádání svitků nedokonalé. Přesto by se od toho dalo začít, kdyby Aedoliané nestrávili v komnatě větší část dopoledne. Kaden si po několik úderů srdce prohlížel v mysli vyvolaný obraz, pak ho propustil a soustředil se na samotnou místnost.

Slunce zapadalo a sunulo se po západní obloze, až zůstalo viset těsně nad vrcholky annurských střech. Nikdo se zatím neobtěžoval rozsvítit v místnosti lampy, ale na zběžnou prohlídku tu zůstával dostatek denního světla. Kaden se však neobrátil ke stolům ani ke knihovnám, místo toho šel ke stěně s výhledem na město, k malému úseku podlahy, který se leskl více než zbytek. Nebylo těžké představit si Sanlituna, jak tam sedí, poslední opravdový vládce Annuru, s nohama zkříženýma po způsobu mnichů, kteří ho vycvičili. Kaden nechal odplynout své vlastní myšlenky a snažil se vklouznout do mysli svého zavražděného otce.

Annur byl největší město v největší říši světa, domov pro více než dva miliony mužů, žen a dětí; jejich domovy a obchody, chrámy a hospůdky, to všechno stálo nahuštěné těsně u sebe. Lidé tu jedli a rvali se, milovali se, lhali a umírali – to vše pár kroků od jejich sousedů, kde bolest rodící matky nedělilo od milenců přimknutých k sobě ve žhavém objetí nic víc než popraskaná týková stěna. Po prázdnotě Ashk’lanu, po jeho prostoru a tichu to všechno bylo… příliš, dokonce i uvnitř Paláce úsvitu. Kaden se uměl vžít do otcovy touhy vyšplhat se z přílivu lidství, nad něj, uměl si představit, jak Sanlitun ignoruje těžké dřevěné židle, sedá si na holou podlahu s očima zavřenýma, slepý vůči městu, které se hrnulo a bzučelo za těmi čirými, neporušitelnými stěnami…

Propustil beshra’an.

Možná to vůbec nebylo tím. Možná ten kousek podlahy vyleštilo něco jiného, něco nedůležitého – jedna ze stříbrných kouřových koček, které se plížily palácem, nebo malý stolek, tisíckrát při úklidu posouvaný. Kaden viděl svého otce, jak tam sedí nehybně a mlčenlivě, jako když shinští mniši sedávali na žulové skalní římse nad Ashk’lanem. Mohl to vidět, ale přesto to nikdy doopravdy neviděl. Sanlitun byl stín, mlhavá silueta vrhaná na současnost věcmi, které tu po sobě zanechal.

Kaden se odvrátil od vzpomínek na svého otce a od výhledu na rozprostírající se město, kterému vládl, a ještě jednou si prohlédl místnost. Aedoliané po sobě během hledání nechali pořádek, volné listy papíru naskládali na hromádky na stole, vrátili kodexy do polic se hřbety perfektně vyrovnanými do řad. Vojáci samo sebou neměli Kielovu ani Kadenovu paměť. S povzdechem přešel k nejbližšímu stolu, prolistoval několik stran a nechal je spadnout.

„Nejsem si jistý, zda jsem tu vůbec měl něco, co by stálo za krádež,“ řekl.

„Některé listy obsahovaly detaily pohybů vojsk,“ odpověděl Kiel. „Seznamy zásob.“

Kaden zakroutil hlavou. „Existují snazší místa, kde se tyhle papíry dají najít. Není nutné kvůli nim proniknout do samotného Kopí. Není zapotřebí omráčit tři Aedoliany.“ Odmlčel se a snažil se tomu dát nějaký smysl. „Tohle bylo něco jiného. Něco… víc.“ Podíval se na těžké dveře – tři palce pobitého padoukového dřeva a hned za nimi aedolianští strážci. Jenom blázen by se snažil přes tohle dostat. Blázen, nebo někdo velmi, velmi umanutý. „Byl to il Tornja, že ano?“

„Máme spolehlivé zprávy, že kenarang tvé sestry je na severu, ale je to velká vzdálenost.“

Kaden pomalu kývl. „Tuhle pracovnu znal. Byl tu. Jestli něco potřeboval, věděl, kde hledat, a zná druh lidí, kteří by takový úkol zvládli.“ Kaden zaváhal, než dořekl zbytek. „A stejně jako ty zná pravdu o Kopí. Ví, k čemu slouží.“

Kiel pomalu naklonil hlavu. „To ano.“

V Kadenových prsou se usídlila studená tíže. Vzhlédl, jako by mohl prohlédnout skrz strop, skrz tisíce stop prázdného vzduchu, který čekal ve věži nad ním, skrz ocelové patro klece, která tam visela, a v ní v řetězech čekala na svůj osud mladá žena s černými vlasy a fialovýma očima, žena neskutečné krásy, kněžka a vražedkyně, žena s bohyní uvězněnou ve svém těle.

„Musíme dostat Triste ven,“ řekl nakonec. „Musíme najít způsob, jak to udělat teď a bezpečně. Jestli se il Tornja dokáže dostat do téhle pracovny, dokáže se dostat i do vězení.“

„A přesto jedině na vrcholku této věže může ta dívka udělat, co se udělat musí,“ odvětil Kiel.

„Ona neví jak. A i kdyby ano, neudělá to.“ Vysvětlil jí pravdu. Probírali to tucetkrát, ale bez výsledku. „Nemá smysl držet ji ve věži, když nedokáže provést obviate, když ho zkrátka neudělá. Všichni vědí, že je ve vězení, a i když na ni doteď nikdo nezaútočil, udělají to.“

„To všechno je pravda,“ odvětil Kiel a jeho oči se vzdálily. Po dlouhé pauze se csestriim odvrátil, přešel k malému stolku, na němž pořád ještě stála Sanlitunova hrací deska ko. Posadil se na jednu ze dvou židlí stojících proti ní. Kaden se díval. Od jejich útěku z Mrtvého srdce strávil s Kielem dost času na to, aby si na tyhle jeho výpadky zvykl. I po tisících let prožitých mezi lidmi, po generacích, po které zaznamenával jejich životy, obyčeje a dějiny do kronik, zůstával za tím jeho tuctovým chováním a za lidskou fasádou Kielův rytmus řeči a myšlenek cizí, nepoznatelný. Kaden se obrnil trpělivostí, sledoval, jak csestriim sejmul víka z dvojice krabic a začal hrát, jedna strana proti druhé, a jediným zvukem bylo tiché cvakání kamenů o desku: bílý, pak černý, pak bílý, pořád dokola.

Někdo cizí by si myslel, že se Kiel jenom soustředí. Kaden však věděl své. Ten muž hrál ko snadno jako dech. Mohl projít celými partiemi, aniž by se podíval na hrací desku, a nikdy při tom neprohrát. Ať už sám proti sobě vedl jakoukoli osobní válku, se samotnou hrou to nijak nesouviselo.

Po čtyřiceti tazích si dal pauzu, chvíli si prohlížel kameny, pak se podíval na Kadena a navázal na předchozí konverzaci, jako by ji vůbec nepřerušil.

„Je možné, že il Tornja chce, abys ji přestěhoval. Že celá ta jeho akce směřovala k tomu, aby tě donutil odvést ji jinam.“

Kaden se na hrací desku zamračil, jako by v rozehrané partii byla nějaká odpověď. „Aby na ni mohl zaútočit, až bude venku z vězení.“

Kiel kývl. „Triste je právě teď nejstřeženější osobou v této republice. Pořád platí, že ten, kdo ji chce napadnout, dokonce i ten, komu se podaří vniknout do Paláce úsvitu, musí překonat patery zamčené dveře a dvacet strážců. To není zanedbatelná překážka.“

„Dostali se dovnitř.“

„Jedny dveře,“ podotkl Kiel. „Tři strážci. Dnešní útok musel být jen fingování, pokus donutit tě k panice. Nakonec si přijde pro Triste, ale když se jí vzdáš, tak si pro ni chodit nebude muset.“

„A když ji necháme tady,“ řekl Kaden, „může si sem pro ni dojít ve své kratochvíli, až skoncuje s Dlouhou pěstí.“

Kiel kývl.

Na okraji Kadenova klidu hlodala frustrace. „Takže když ji přestěhujeme, prohrajeme. Když ji tu necháme, prohrajeme.“

„Všechno se to vrací k obviate. Musíš ji přesvědčit. Možná nezná způsob, ale bohyně v jejím nitru ho zná.“

„Ten rituál ji zabije,“ řekl Kaden. „To bylo zjištění, k němuž vaši válečníci před všemi těmi tisíciletími došli, je to tak?“

Kiel ani nemrknul. „Ona je Cienino vězení.“

„Je to člověk, ne vězení. Neprosila se o to, aby se jí Ciena nastěhovala do těla, a určitě dobrovolně nesouhlasila s tím, že se kvůli osvobození bohyně má nechat odpravit. Je to vražda.“

„Je to oběť,“ opravil ho Kiel. „Bohyni. Pro bohyni.“

„A jak víme,“ zeptal se Kaden, „že zabitím Triste se nesmaže Cienin dotyk v našem světě? To přece il Tornja chce, ne?“

„Záleží na metodě. Obviate není vražda, je to rituál, při němž Triste svolí k propuštění své bohyně. Tohle není nůž ve tmě. Dopřává Cieně čas, aby mohla opustit lidské tělo celá a neporušená. Obviate jí poskytne bezpečnou cestu z tohoto světa.“

„Nebo v to alespoň věříš,“ řekl Kaden a zadíval se na csestriim.

Kiel nepatrně kývl. „Věřím tomu. Toto se stalo s mladými bohy.“

„A jestli se mýlíš?“

„Pak se mýlím. Jednáme na základě informací, které máme.“

Kaden na historika chvíli hleděl, pak se odvrátil a podíval se na ztemnělé střechy Annuru. Beze slova vyklouzl z vlastních emocí a zaplul do nekonečné prázdnoty vaniate. Nyní to již dokázal dělat vůlí, uměl to za chůze, dokonce i když při tom mluvil. Vrátila se mu zpět Scial Ninova slova, pronesená přímo přes prostor uplynulého roku: Byl by z tebe dobrý mnich.

V transu odezněl veškerý tlak. Nebyla tu žádná naléhavost, žádná starost – jen fakta. Il Tornja buď najde způsob, jak zavraždit Triste, nebo nenajde. Ona buď bude souhlasit s vykonáním obviate, nebo nebude. Najdou způsob, jak zachránit lapenou bohyni, nebo nenajdou. A jestli selžou, jestli ze světa zmizí veškeré potěšení, jak se to bude lišit od nezměrného míru vaniate?

„Vystup z toho ven, Kadene,“ řekl Kiel. „Neměl bys trávit tolik času tak moc oddělený sám od sebe.“

Kaden zaváhal uvnitř klidu. Vaniate ho nejprve děsilo svou obrovitostí, lhostejností, chladnou, absolutní hladkostí. Nyní ho napadlo, že takový strach by jeden z těch Annuřanů dole, muž celý život vychovávaný v hučícím a tepajícím městě, pocítil, kdyby se jednoho krásného rána probudil na ledovci v Kostěných horách: hrůza z příliš velkého prostoru, z příliš velké nicoty, z nedostatku vlastního já, jež by vyplnilo mezeru mezi sněhem a oblohou. Až na to, že Kaden se teď na tom ledovci cítil doma. Když svět začal být moc hlučný a moc blízko, zjistil, že tu nekonečnou prázdnotu opouští jen neochotně.

„Kadene.“ Znovu Kielův hlas, tentokrát ostřejší. „Pusť se toho.“

Kaden s drahotami vystoupil z prázdnoty do síně vlastního podráždění.

„Ty v tom žiješ pořád,“ poukázal a dal přitom pozor, aby se mu do hlasu nevkradly emoce.

Kiel kývl. „Naše mysli k tomu byly stvořeny. Tvoje ne.“

„A to znamená co?“

Csestriim neodpověděl hned. Místo toho vstal, rozsvítil lampu, pak další. Místnost zaplnilo světlo teplé jako voda a skrz skleněnoželeznou stěnu Kopí se dralo ven. Teprve když byla místnost zcela osvětlena, vrátil se ke své židli a než se posadil, soustředěně se zadíval na hrací desku ko. Po pauze položil bílý kámen, pak černý, pak další bílý. Žádný z těch tahů nedával Kadenovi smysl. Vypadalo to, jako by Kiel na jeho otázku zapomněl nebo ji ignoroval, ale historik nakonec vzhlédl.

„Viděls, co se stalo Ishienům,“ řekl tiše. „Některým z nich.“

Kaden pomalu přikývl. Týdny, jež strávil jako vězeň v jejich vlhkých kamenných celách, nepatřily k věcem, na něž člověk snadno zapomene – dokonce ani takový člověk, který umí zapomínat lépe než Kaden. Pořád před sebou viděl Trantovy široké, vzrušené oči, stále sledoval Ekharda Matola, jak v jednu chvíli prská sliny a ječí, v následující se usmívá tím odporným širokým způsobem. Byli šílení, všichni. Dvakrát se Kadena pokusili zabít, jednou v labyrintech tunelů Mrtvého srdce, jednou na sluncem zalitém ostrově s kruhem z bran kenta, omývaném širým mořem. Pokud věděl, stále se snažili najít způsob, jak ho dostat. A přesto…

„Ishieni nejsou totéž co shinové,“ odvětil Kaden. „Jejich metody…“ Zaváhal, vzpomněl si na jizvy, na popisování mučení, které si působili sami. „Ty metody by zlomily kohokoli.“

„Ano,“ řekl Kiel a šťouchnutím posunul další kámen na místo, „i ne. Shinská disciplína nabízí jemnější, rafinovanější cestičku, ale cíl je stejný. Vaniate je jako… hluboké moře. Můžeš se potápět hlouběji a hlouběji, ale oceán není tvůj domov. Když zůstaneš dole příliš dlouho, rozdrtí tě. Jistě jsi mezi mnichy slyšel, že se tohle děje?“

Kaden se celé měsíce snažil vyhnat myšlenky na Ashk’lan z mysli. Vzpomínky na oblohu a ticho byly příliš těsně spjaty se zabíjením, které přišlo později. Pravda, že nemohl udělat nic pro záchranu mnichů, že nemohl spasit Patera, Akiila ani Sciala Nina, seděla příliš blízko vedle jiné, tvrdší pravdy, a sice že nic neudělal. Tady v Annuru bylo snazší vracet se ke svým selháním.

„Odešel některý ze shinů, když jsi byl mezi nimi?“ zeptal se Kiel.

Kaden zíral na hrací desku a neměl chuť pohlédnout muži do očí. „Odešel?“

„Mí lidé pro to měli výraz: Ix acma. Znamená to ‚bez sebe‘. Bez středu.“

„Myslel jsem, že to je celý účel,“ protestoval Kaden. „Musel jsem tu mantru odříkávat sto tisíckrát: Mysl je plamen. Sfoukni ho.“

„Je to živý řečnický obrat, avšak postrádá přesnost. Plamen, pokud se budeme držet toho obratu, zeslábne, zatřepotá se, ale hoří dál. Potřebuješ své emoce. Díky nim zůstáváš… spojen s tímto světem.“

„Odejití,“ řekl Kaden tiše.

Kiel kývl. „Tak tomu říkali, když jsem naposledy navštívil Ashk’lan.“

Jeden ze shinů odešel jen pár měsíců poté, co Kaden poprvé dorazil do hor. Kolem té události nikdo nedělal mnoho povyku. Mnich – Kaden byl ještě moc mladý, příliš málo trénovaný, než aby si vzpomněl na jeho jméno – zkrátka jednoho odpoledne v meditační síni vstal, kývl na ostatní, kteří tam seděli, a odešel do hor. Akiil, věčný zvědavec, se dožadoval odpovědi, co se s ním stalo, kdy se vrátí. Scial Nin jen zavrtěl hlavou. „Nevrátí se.“ Nebyl to důvod k zármutku ani k oslavě. Muž, jeden z nich, zmizel, byl nepřítomen, jeho kamenná cela v dormitáři náhle zela prázdnotou. Jenže shinové žili s prázdnotou po dlouhý čas.

„Vždycky jsem si myslel, že ti, kdo odejdou, znamenají nezdar,“ pravil Kaden. „Že jsou těmi, kdo to nezvládli. Říkáš mi tu snad, že byli jediní, co skutečně ovládli vaniate? Co do něj vstoupili naplno?“

„Úspěch či selhání velice závisí na tom,“ řekl Kiel s očima upřenýma na hrací desku, „jaký má kdo cíl. Studená smrt v horách by mnoha lidmi tvého druhu za úspěch označena nebyla, ale ti, kdo odešli, našli, co hledali. Sfoukli plamen.“

„A zbytek? Rampuri Tan a Scial Nin a ostatní?“

Kiel vzhlédl. „Ti ne. Když je kdokoli z vás odtržen od emocí, moc dlouho nepřežijete.“

„Tak proto chce il Tornja to pouto přeseknout. Proto chce tak moc zabít Cienu a Meshkenta.“

Historik kývl.

Kaden dlouze, pomalu vydechl. „Půjdu si promluvit s Triste.“

„Co jí řekneš?“

To byla dobrá otázka. Zásadní. Kaden mohl jen mlčky zakroutit hlavou.

4

Niřin pohled mohl být vykovaný na kovadlině.

„Akorát mi řekni,“ řekla stařena prudce, „na co si držíš posranou rádkyni, když nechceš poslouchat její rady?“

„Já poslouchám tvoje rady,“ odvětila Adare a snažila se mluvit tichým, rozumným, trpělivým hlasem. Najednou si vzpomněla na dětství, kdy navštěvovala otcovu loveckou osadu na severovýchodě Annuru. Ačkoli Sanlitun nikdy nebyl lovec, vydržoval si psinec – některé psy dostal darem od cizích hodnostářů, jiní se narodili už v osadě – a Adare ráda chodila brzy ráno k psům, předtím, než většina sluhů a otroků vstala a začala se věnovat své práci. Byla tam stará lovecká fena s rezavou srstí, slepá na jedno oko, napůl chromá a hodně zákeřná, k níž si Adare vypěstovala nezdravou náklonnost. Vždycky přinesla stárnoucí feně kost z kuchyně, hodila ji do kotce, pak ustoupila, zatímco fena okusovala kost na dobré straně tlamy a celou dobu po Adare zlostně pokukovala.

Pes byl už více než deset let po smrti, avšak při hovoru s Nirou se Adare vracely všechny staré instinkty. Ta žena, stejně jako kdysi pes, odmítala pustit cokoli, co jednou dostala do zubů. Stejně jako ten pes chňapla po každé ruce, která se dostala příliš blízko, dokonce i po té, která ji krmila. Stejně jako pes přežila svůj díl bitev, rvaček, které zabily všechny její vrstevníky.

A na rozdíl od psa, připomněla si Adare trpce, je Rishinira přes tisíc let stará a kdysi pomohla zničit polovinu světa.

„Ráda bych tě vzala s sebou do Annuru,“ řekla Adare pomalu a snažila se dostat tuhle konkrétní kost z Niřiných úst, aniž by se při tom nechala pokousat, „ale potřebuju tě víc tady.“ Podívala se ke dveřím své pracovny. Byly zavřené na petlici, ale i tak ztišila hlas. „Mám spojence, Niro, ale kromě tebe nemám žádné přátele.“

„Přátele, říkáš?“ vyštěkla stará žena. „Přátele!“

Adare to ignorovala. „Zrovna teď jsi jediná osoba, které věřím, Intarra mi pomáhej.“

„A právě proto, ty huso pitomá, mě potřebuješ po svým boku, až si odjucháš na tohle bláznivý setkání, kam se tak hrozně těšíš.“

„Ne. Proto tě potřebuju tady, abys dohlédla na il Tornju.“

Niřina tvář při zmínce toho jména ztvrdla. „Oči jsou pro blázny. Kdyby jediné, co bych dělala, bylo dohlížet na něj, už by pláchnul před několika měsíci, zmizel by, úplně by ti vyklouznul z těch tvých mrňavých slaboučkých pařátků.“

„To si nemyslím,“ řekla Adare pomalu a posté zvážila události uplynulého roku. „On tuhle válku sice nebojuje pro mě, ale ani ji nevede proto, že jsi mu navlékla na krk nějaký neviditelný obojek. Byl tady, na severu, několik měsíců předtím, než jsme přišli my. Měl své vlastní důvody, proč jít po Urghulech, proč jít po Dlouhé pěsti.“

„Já mu jeho důvody neberu. Každá bytost má své důvody, dokonce i tak mizerný parchant a manipulátor, jako je tvůj generál. Zvlášť někdo jako on.“ Zakroutila hlavou. „To blbý na jeho důvodech je akorát tohle: jsou to jeho posraný důvody.“ Adare krátce zahlédla hnědé zuby, když se žena usmála. „Proto má ten obojek.“

„Ale když pojedeš se mnou, když se vzdálíš, nebudeš moct…“

„Co nebudu moct?“ povytáhla Nira obočí. „Z tebe se snad najednou stal lích? Přidá se to k dlouhé řadě tvých nablýskaných titulů?“

Adare zakroutila hlavou a snažila se udržet vzrůstající zlost pod kontrolou.

„Samozřejmě že nejsem lích,“ řekla tiše.

Nira zařičela jako kůň a zkroutila vrásčitou tvář do parodie na překvapení: „Ty teda nejsi lích? Ty nejsi lích? Uznáváš teda, že neumíš ohnout tenhle posranej svět podle svý vůle myšlenkou, která trvá půl úderu srdce?“ Než stihla Adare odpovědět, žena se naklonila a dloubla ji kostlivým prstem do prsou. Niřina lehkovážnost se vytratila. „Tak mi přestaň říkat, co se svýma kouzlama můžu nebo nemůžu dělat.“

Odtáhla prst, pak jím píchla směrem k severní řadě oken. „Vím, kde právě teď je. To je jedna z věcí, které ten obojek dělá, ty jedna blbá kozatá parodie na císaře. Když se zítra ráno rozhodne jet na západ, dozvím se to. Když se fofrem vrátí, dozvím se to. Budu to vědět, i když budu tady, v týhle mizerný boudě, kterou ty nazýváš palácem, a když budu po pás zabořená v čerstvě nakydaným hnoji na poli nějakýho farmáře v Raaltu, budu to vědět úplně stejně.

A ještě jedno moudro, který bych mohla prodávat, ti dám zadarmo: taky můžu ten obojek utáhnout, odkud budu chtít. Mohla bych se opalovat na pomalým člunu u dombângskýho pobřeží, nějakej pěknej nahatej chlapec by mně moh natírat bolavý nohy voňavým olejem, a kdybych chtěla mít tvýho generála mrtvýho, stačí lusknout prsty. Až ucítím, že umírá, převalím se, aby mi ten chlapec moh masírovat můj zvadlej zadek.

Takže když řekneš, že mě potřebuješ tady, abych hlídala il Tornju, tak jsi buď blbější než volskej potah, nebo lžeš, a těžko můžu říct, co z toho se mi líbí míň.“

Když žena konečně zmlkla, přinutila se Adare napočítat do tří. Pak do pěti. Pak do deseti.

„Už jsi skončila?“ zeptala se nakonec.

„Ne,“ odsekla Nira. „Ještě musíš vzít v úvahu Oshiho. I kdybys tomu obojku nedůvěřovala, můj bratr je tam s tím bastardem a jako pes sleduje každý jeho krok.“

Adare zakroutila hlavou. „Oshi tu není proto, aby dohlížel na il Tornju. Je tu v naději, že by kenarang mohl najít způsob, jak ho vyléčit, napravit jeho paměť, jeho šílenství. Ani už neví, kdo il Tornja vlastně je.“

Nira odfrkla. „A ten csestriimský bastard by to raději tak měl nechat. Oshi by ho spálil na popel, kdyby si vzpomněl na to, jaká je pravda.“

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Adare si pamatovala na dobu, nebylo to zas tolik měsíců nazpět, kdy by ji podobně přesvědčivá tiráda téhle vyzáblé ženy zahanbila a zastrašila. Teď už ne. Měsíce strávené hádkami s Lehavem kvůli jižním vojskům a s il Tornjou kvůli těm severním; měsíce vyjednávání s místními kupeckými cechy kvůli cenám obilí, se šlechtou kvůli daním, s nekonečným zástupem neschopných vyslanců z Kadenovy ʾShaelem zplozené republiky, s těmi idioty, kteří se ani pořádně neuměli vyjádřit a dali tucty slibů a dvakrát tolik toho chtěli, aniž by něco doopravdy změnili; měsíce strávené s vědomím, že stačí jediná chyba, jediný ždibec smůly, a zklame všechny lidi, na jejichž ochranu přísahala; měsíce, během nichž čekala, než se její syn ukřičí a usne, noc za nocí a za další nocí – po všech těch měsících se nedala zastrašit tak snadno jako ta vyděšená princezna, která předtím prchla z Paláce úsvitu. A přesto nemohla nic získat, když se bude trkat rohy s vlastní Mizrankou, svou rádkyní, zvláště když má ta žena pravdu.

„Lhala jsem,“ řekla Adare. „Chci tě mít blízko u il Tornji, ale víc než to potřebuju, abys dohlédla na Sanlituna. Aby ses o něj postarala, zatímco budu pryč.“

„Aha,“ řekla Nira a pomalu kývla. „Takže o to tady jde. Konečně jsi přistoupila na to, že se od toho dítěte oddělíš.“

„Není jiná možnost,“ řekla Adare a doufala přitom, že se přece jen ještě zmýlila. „Musím do Annuru. Legie trpí nedostatkem mužů a zásob a taky vyčerpáním. Když nemůžu zachránit je, oni nemůžou zachránit Annur, nemůžou bránit annurský lid, a k čemu jsem potom sakra dobrá? K čemu je být císařem, když necháš hordu divochů roztrhat na kusy lidi, které máš chránit?“ Truchlivě zakroutila hlavou. „Ten ʾKentem políbený sněm může zrovna tak chtít, abych tam jela, jen aby mi mohli snadněji vrazit nůž mezi žebra, ale já to riziko musím podstoupit. A musím to být já. Můj syn ne. Pro něj je to bezpečnější tady.“

Při tom slově se zachvěla. Bezpečnější. Jako by vůbec na nějakém místě bylo doopravdy bezpečno, když se ze severovýchodu tlačí armáda Urghulů, Annur je v rukou sněmu falešných, nekompetentních, mocichtivých a úplatných kurev, když legie na jihu jsou na pokraji totálního kolapsu a v celém Annuru se nedaří udržet mír, po zemi se plíží zloději a bandité a moře plení piráti. Existuje velká šance, že když Sanlituna opustí, nechá ho napospas smrti daleko od své náruče…

Vyhnala tu myšlenku z mysli.

Zdi Aergadu byly sice oprýskané, ale stály. Haag plynul hluboko a rychle k východu jako poslední bariéra mezi městem a Urghuly. Za Haagem stále bojovaly il Tornjovy legie svou zoufalou bitvu. Všude bylo nebezpečí, ale Aergad byl pořád bezpečnější než pochybné uvítání čekající v Annuru.

„Podívej, Adare,“ řekla Nira. Ta žena najednou ovládla své posměšky i hněv. Zdálo se, že se jí změnil i hlas, a opustila svou oblíbenou kanálnickou mluvu, kterou nahradilo něco prostšího, staršího, vážnějšího. „Je od tebe chytré nechat tu svého chlapce – z tuctu důvodů – ale ne se mnou.“

„Ano, s tebou. Jsi moje rádkyně Mizran.“

„Tvoje rádkyně ano. Ne tvoje kojná. Tahle prsa se vyčerpala už před tisíci let.“

„Nepotřebuju, abys ho kojila,“ řekla Adare. „Ani ho převlékala, myla a kolébala. Na tohle mám tucet žen. Potřebuju jen, abys ho pohlídala. Udržela ho v bezpečí.“

Nira otevřela ústa, jako by chtěla odpovědět, pak je náhle zavřela. K Adareinu šoku stály ve stařeniných očích náhle slzy a leskly se ve světle lampy.

Ona měla dítě. To zjištění zasáhlo Adare jako pěst do obličeje. Od chvíle, kdy poprvé potkala Niru na annurské Cestě bohů, ji za celou dobu nenapadlo se zeptat. Na půl úderu srdce si v hlavě prošla historii Atmani, ale dějiny, přes veškeré jejich strašidelné detaily, pokud šlo o desetiletí válek, na téma dětí mlčely. Pokud Adare věděla, Nira se nikdy nevdala; ne že by to byla překážka v rození dětí.

„Já nejsem ta pravá, děvče,“ řekla stará žena, na jejíchž ramenou náhle spočinula tíha staletí a jejíž hlas zhrubnul jako neosmirkované dřevo. „Já nejsem ta, která by měla dohlížet na děti.“

Adare zírala. Naučila se snášet ženino klení a sekýrování, ale tahle nečekaná tichá upřímnost ji ochromila. „Co se stalo?“ zeptala se nakonec.

Nira zakroutila hlavou. Sukovité ruce sevřela před sebou na stole. Adare se dívala a snažila se dát smysl tomu truchlivému, mlčenlivému žalu.

„Nemůžu to udělat, děvče,“ řekla stařena nakonec. „Už ne. Neudělám to.“

V těch několika slovech uslyšela Adare celou nálož svých vlastních půlnočních děsů. Od chvíle, kdy se narodil Sanlitun, se snažila si namluvit, že její noční můry a hrůza, s níž se probouzela, ty nekonečné zástupy obav o její dítě, nebyly nic víc než produkt unavené, přepracované mysli. Je zdravý, připomínala si vždycky, prohlížela si chlapcovy buclaté hnědé tváře, jeho silné prstíky omotané kolem jejích. Je v bezpečí, šeptala a dívala se ven z okna na městské hradby. Není důvod se bát.

Během měsíců od Sanlitunova narození si Adare vystavěla tyhle nestabilní stěny mezi sebou a tou divokou, ohavnou možností, která ležela za nimi. Napůl se přesvědčila, že skrze lásku a péči a nekonečnou bdělost dokáže odehnat vše zlé od toho baculatého mrzutého dítěte, od toho nemluvněte, které pro ni znamenalo víc než její vlastní srdce. Slzy v Niřiných očích, její zkroucené ruce, těch pár tichých slov – Nemůžu to udělat, děvče – protrhly ty stěny, jako kdyby nůž projel mokrým papírem. Náhlé zoufalství popadlo Adare za krk a po několik úderů srdce téměř nedokázala natáhnout vzduch do plic.

„Já ne…“ spustila. Hlas se jí zlomil a ona se zhluboka nadechla, upřela na Niru oči a snažila se donutit tu ženu, aby ji pochopila. „Já vím, že to není dokonalé. Vím, že ho nemůžeš ochránit před vším. Ale nikoho jiného nemám.“

Nira mlčky zakroutila hlavou a Adare se natáhla přes stůl a vzala ženiny ruce do svých.

„Jsi chytrá,“ řekla tiše. „Jsi silná. A já ti důvěřuju.“

„Kdysi mi svěřili vládu nad celým kontinentem, děvče, a já ho nechala shořet. Já ho spálila.“

„Nemluvíme o kontinentu.“

„Já vím, o čem mluvíme,“ odsekla Nira a do hlasu se jí vloudilo něco jako její staré kverulantství. „Taky jsem měla chlapce. Svého vlastního. Neuměla jsem ho zachránit.“

Adare kývla. Uměla si představit tu hrůzu. Snažila se to nedělat. „Snažně tě prosím, Niro.“

Žena se na ni zamračila skrz slzy, pak odtáhla ruce a protřela si oči. „Císař neprosí. Císař rozkazuje.“

Adare zakroutila hlavou. „V tomhle ne.“

Nira se obrátila zpátky k ní. „Ve všem, ty blbá couro. O to jde, když jsi vládce.“

„Takže to uděláš?“

„Je to rozkaz?“

Adare tiše kývla.

„Tak to udělám,“ řekla Nira. Dlouze, roztřeseně vydechla. „Dohlídnu na toho malýho podělanýho ufňukance, zatímco budeš pryč.“

Něco uvnitř Adare, jakési ohavné napětí, náhle povolilo. Měla pocit, že snad taky začne brečet.

„Děkuju ti, Niro.“

„Císařovna neděkuje poddanému za to, že uposlechl rozkaz.“

„Nuže, stejně ti děkuji.“

Nira zasmušile zakroutila hlavou. „Poděkuj mi, až ti toho spratka vrátím do náručí a bude ještě pořád dýchat.“

5

S ohněm v plicích a křečemi ve stehnech se Kaden přinutil jít dál po točitých dřevěných schodech. Maut Amut ho ujistil, že útok na Kopí se nedostal dál než do Kadenovy pracovny, do třicátého a posledního lidského patra postaveného ve spodní části pradávné věže, a přesto po neklidné noci, během níž se mu vyhýbal spánek, zjistil, že se na ni, na Triste, potřebuje podívat, že ji musí spatřit na vlastní oči a přesvědčit se, že je naživu a v bezpečí; nebo v takovém bezpečí, jaké jí dokázal zajistit.

Z odpočívadla před jeho pracovnou už stačil jen tucet schodů, aby opustil poslední z nižších podlaží, lidských prostor a koridorů a vstoupil do neskutečného božského prostoru rozprostírajícího se nad tím. Schody samozřejmě pokračovaly, jediná lidská konstrukce v rezonující prázdnotě Kopí, stísněná dřevěná spirála ve středu věže, podepíraná svým vlastním pečlivě navrženým lešením, ocelovými kabely, tlustými jako zápěstí, které visely dolů z nepředstavitelných výšek. Všechno ostatní byl vzduch, prázdnota a světlo, a daleko, daleko nad tím se nacházel nejvýše položený žalář světa.

Když bylo Kadenovi pět let a Valynovi šest, jeden z nich objevil spis Podoba žalářů. Nepamatoval si, jak ani kde na ten starý spis natrefili, ani proč se vůbec obtěžovali vzít ho do ruky, ale samotnou knihu si vybavoval téměř dokonale, každičkou stránku, každý pečlivý nákres, každý hrůzostrašný příběh věznění, šílenství a mučení podaný suchým, lhostejným, učeným tónem. Yuala Bask, autor toho pojednání, strávil deset let návštěvami více než osmdesáti čtyř vězení a kobek rozesetých po všech patnácti annurských atrepiích a dál. Viděl Kamennou jámu v Uvashi-Rama, Žhavé cely ve Svobodném Přístavu a neslavnou Tisíc a jednu místnost, kde antherští králové a královny nechávali zemřít své nepřátele. Různorodost žalářů nebrala konce, ale několik rysů měly přece jen společných – byly pod zemí, ve tmě a zbudované z kamene. Ve všech třech ohledech předčil žalář Paláce úsvitu očekávání.

Přestože pod Síní spravedlnosti byla hrstka vazebních cel – malých, zabezpečených místností pro vězně čekající na soud nebo předání do rukou spravedlnosti – největší annurský žalář nebyl nějaká hrubá, krutá díra ve skalním podloží. Vlastně to vůbec nebyla díra. Koneckonců díra se dá rozkopat, dokonce i kamenná. S dostatkem času a správným náčiním jste si mohli prokutat či prorýt cestu ven. Avšak nikdo za celou historii Annurské říše ani před ní nenašel způsob, jak udělat nejmenší škrábanec do železného skla Intařina kopí, a tak si stavitelé palácového vězení za své působiště zvolili Intařino kopí.

Samozřejmě že nevyužili celou věž. Celé Kopí by pojalo sto tisíc vězňů, celý národ špionů, zrádců a poražených králů. Stačilo jedno patro, jedno podlaží stovky a stovky stop nad zemí, přístupné jedině po tomto schodišti vinoucím se světlem a tichem, zavěšené na závratném aparátu z ocelových tyčí a řetězů.

Zdálky možná vypadalo Intařino kopí neskutečně štíhle, jako by obvod věže nestačil k tomu, aby udržel její výšku. Zdálo se, že lehký vánek by tu zářivou jehlu mohl zlomit vejpůl, že mraky honící se kolem jejích stěn ji rozbijí. Avšak zevnitř, když člověk vystoupal nad ona první lidská patra, bylo teprve možné posoudit opravdový průměr té věci. Muž s pořádnou paží by možná dohodil kamenem ze schodiště uprostřed k jedné z těch průzračných stěn, ale nebylo by to snadné. Po lidských rozměrech nižších prostor bylo děsivé ocitnout se v tom obrovském prázdném sloupu. Schodiště vinoucí se vnitřkem vzhůru vypadalo křehce, zbytečně, jako smělá, k zániku odsouzená snaha vyšplhat se někam, kam se nikdy šplhat nemělo.

Kaden napočítal tisíc schodů, než se zastavil na odpočívadle, aby nabral dech. Výstup nebyl o nic krutější než leckterá šplhání v Kostěných horách, nebyl těžší než oběhnout dvakrát či třikrát po prvním sněhu Havraní okruh, ale jak Amut podotkl, on už nebyl shinským akolytou. Po necelém roce v Paláci úsvitu jeho nohy změkly a tělo kolem žeber zmohutnělo. Když čelil nějaké námaze, jako třeba teď, jeho srdce se lopotilo v hrudi, trucovité, zaskočené vlastní nedostatečností.

Opřel se o dřevěné zábradlí a shlédl dolů. Prostor vzaly útokem vlaštovky, byly jich stovky, zahnízdily v lešení, létaly prázdnou věží a jejich štíhlé tmavé siluety vyrážely a otáčely se v záplavě světla. Kaden vzhlédl. Několik stovek stop nad ním přetínalo obvod Kopí další lidské patro z pevné oceli, podpírané velkými oblouky ze železa a dřeva, jež překlenovaly enormní prostor. Neexistoval způsob, jak sekat do stěn věže, nedalo se do nich vrtat, ale Kopí, stejně jako kamenné útesy, na nichž Kaden strávil několik let lezením, mělo své přirozené rysy: mělké praskliny a římsy, nevysvětlitelné prohlubně, malé i velké, které mohly být zrovna tak způsobeny větrem a počasím. Až na to, že uvnitř Kopí žádné povětrnostní vlivy nebyly.

Ať už bylo příčinou těch nepravidelností cokoli, stavitelé žaláře je využili k ukotvení své struktury vysoko ve věži, téměř ve dvou třetinách cesty k samému vrcholku, a na těch obloucích spočívalo jediné patro. Kaden byl už nyní dost blízko na to, aby viděl hranaté tvary, visící nepravidelně z onoho podlaží – ocelové klece odsouzenců jako ohyzdná kyvadla zavěšená na těžkém řetězu. Zpomalil srdce, vehnal více krve do roztřesených končetin a stoupal dál.

Po další stovce schodů se schodiště stočilo do kovové skořápky jako korková zátka do hrdla ocelové lahve. Fruin První, architekt tohoto žaláře, připevnil na dřevěné trámy schodů obrovské pláty oceli – každý byl větší než dno vozu –, čímž zamezil cestu světlu a zabránil jakémukoli případnému zachránci, aby hodil některému z vězňů lano – nebo lahvičku s jedem.

Kaden se zastavil v náhlé tmě, s rouchem nasáklým potem a vzdouvajícími se plícemi, aby počkal, než oči přivyknou. Potom rozklepaným krokem stoupal dál a nutil nohy, aby těch posledních tři sta stop zvládly na jeden zátah. V téměř dokonalé černotě schodiště nebyl schopen poznat, kdy se přiblíží na úroveň samotného žaláře. Pod nohama měl schody, v ruce zábradlí a pak, znenadání, přišlo odpočívadlo osvícené lampou. Schody pokračovaly dál, vinuly se stále vzhůru, přímo skrz žalář do dalšího nezměrného prostoru a nakonec na vrchol Kopí. Kaden je ignoroval, místo toho se obrátil ke dvěma ozbrojeným strážcům – spíš žalářníkům než Aedolianům – kteří stáli každý po jedné straně ocelových dveří zavěšených na těžkých pantech v ocelové stěně.

„První mluvčí,“ řekl ten, který stál blíže, a hluboce se uklonil.

Kaden na oplátku kývl a podíval se na zavřené dveře vedle muže. Vypadalo to, že měl Amut pravdu – útočníci, ať už to byl kdokoli, se nepokusili vniknout do žaláře.

„Buďte vítán,“ řekl strážce a odvrátil se od Kadena ke dveřím. Ty se tiše otevřely v dobře promazaných pantech.

Přes všechny schody, které Kaden zdolal, mohla být přijímací komnata žaláře Paláce úsvitu zrovna tak v podzemí, nějaká místnost bez oken v základech nízké kamenné pevnosti. Střešními okny by sem proudil dostatek světla, ale Fruin v návrhu svého vězení žádná střešní okna nedovolil. Tím pádem zůstávaly jediným zdrojem světla visací lampy. Kaden se zarazil, když za ním dveře zaklaply, prohlížel si místnost, zkoumal prostor, zdali neshledá, že je zde něco jinak, divně. Pod lampami seděl půltucet úředníků za stoly postavenými do řady. Skláněli se nad svými listinami a škrábání jejich per přerušovalo pouze lehké cinkání, když ponořili psací náčiní do inkoustu a přebytečné kapky oklepali o skleněné okraje kalamářů. Kaden se zhluboka nadechl a uvolnil ramena. I zde bylo všechno klidné.

Vlastně jen všudypřítomná ocel – stěny, strop, zdrsnělá podlaha, trojí dveře vedoucí ven z místnosti – napovídala, že nejde o běžnou ministerskou kancelář. Ocel a také fakt, že muž, sedící vedle vzdálenějších dveří u přesně stejného stolu jako ostatní, byl v plné zbroji.

Jakmile spatřil Kadena, rychle vstal a uklonil se.

„Je nám ctí, První mluvčí. Tento měsíc již vaše druhá návštěva, pokud se nemýlím.“

„Kapitáne Simite,“ odvětil Kaden pomalu a prohlížel si muže.

Pokaždé, když vystoupal do žaláře, si dal tu práci a vyryl si do paměti saama’an každého strážce, týden co týden je srovnával a hledal nějakou změnu v křivce úst, napětí kolem očí, cokoli, co by mohlo vypovídat o zradě dříve, než přijde. Ke kapitánovi Haramu Simitovi – jednomu ze tří hlavních žalářníků – si však vypěstoval důvěru větší než k většině jiných. Ten muž vypadal spíš jako učenec než jako strážce – tenké prsty, nahrbená záda, mlžný opar neostříhaných šedivých vlasů spoutaný v šátku pod helmou – ale měl v sobě jistou stálost, v jeho konání byl záměr a jeho pohled Kadenovi připomínal shiny. Kaden si prohlížel jeho tvář a porovnal ji s různými saama’any, které si za předchozí měsíce nastřádal. Jestli došlo k nějaké změně, tak ji nemohl najít.

„Přišel jste se podívat na tu mladou ženu?“ zeptal se Simit.

Vždycky byl takhle opatrný – nikdy nepoužil slovo lích, děvka ani vězeňkyně – vždycky říkal mladá žena.

Kaden kývl. Zachovával si klidnou, vyrovnanou tvář. „Byli zde nahoře Aedoliané? Uvědomili vás o útoku, k němuž došlo dole?“

Simit zasmušile přikývl. „Včera, krátce po třetím zazvonění.“ Žalářník zaváhal. „Možná mi ten dotaz nepřísluší, První mluvčí, ale co se stalo?“

„Někdo napadl tři z Amutových mužů. Vloupali se do mé pracovny a zmizeli.“

Simitova tvář potemněla. „Nejen uvnitř Rudých zdí, ale i v samotném Kopí…“ Odmlčel se a trpce zakroutil hlavou. „Měl byste se mít na pozoru, První mluvčí. Annur už není, co býval. Měl byste si dávat velký pozor.“

I přes varování, které právě vyslechl, vtekla do Kadena úleva jako chladný déšť do plátna. Pořád je naživu, řekl si. Bez újmy. Náhle mu dalo práci udržet se na nohou, které ochably, ačkoli netušil, zda za to mohla úleva, či zkrátka jen vyčerpání.

Simit se zamračil. „Doufám, že jste nevážil cestu po tolika schodech jen proto, abyste ji zkontroloval. Mohu vás ujistit, První mluvčí, že toto vězení je bezpečné.“

„Věřím tomu,“ řekl Kaden a otřel si pot z čela.

Simit na něj chvíli hleděl, pak ukázal na židli. „Chtěl byste si chviličku odpočinout? Výstup je náročný, dokonce i pro ty z nás, kteří jej absolvují často.“

„Jsi už druhý člověk, který mi tohle za dva dny řekl.“ Zakroutil hlavou. „Myslím, že jestli se rozsedím, už nevstanu.“

„Moudré,“ řekl žalářník s úsměvem. „Dám mužům u klecí na srozuměnou, že jste zde, abyste navštívil tu mladou ženu.“

„Děkuji ti,“ odvětil Kaden.

Simit došel k diskrétní ozdobné šňůře na zdi vedle ocelových dveří, tucetkrát za ni zatahal, někdy krátce, jindy dlouze, a pak čekal, až sebou šňůra škubne v odpověď.

„Jiný kód,“ odtušil Kaden.

Strážce se usmál. „Většina lidí si toho nevšimne.“

„Jak často ho měníte?“

„Denně.“

„A co by se stalo, kdybych se pokusil projít těmi dveřmi bez něj?“

Simit se zamračil. „To bych nemohl dovolit.“

„A co by dělali dole, v klecích? Řekněme, kdyby útočníci z mé pracovny přišli místo toho sem. Řekněme, že by přes vás násilím prošli.“

„Máme zde opatření.“

„Opatření?“

Žalářník bezmocně rozhodil rukama. „Nemohu vám to svobodně říci, První mluvčí.“

„Ani mně?“

„Ani vám.“

Kaden kývl. „Dobře.“

Hlavní dveře se otevřely do dlouhé, šeré chodby – ocelové stropy a podlahy, ocelové stěny a v nich ocelové dveře v těžkých ocelových pantech. Kadenovy lehké trepky našlapovaly na hrubém kovu téměř neslyšitelně, avšak strážce, který mu přišel dělat doprovod – Ulli, mladší muž s flekatou tváří a křivýma ušima – měl na sobě těžké boty, které zvučely s každým krokem, jako by celá podlaha vězení byla jeden velký gong. Odpovídající cvakání a dunění přicházelo odněkud zevnitř, z větší hloubky: jiné boty, jiné zavírané a otvírané dveře a řetězy tažené po drsných okrajích. Museli dvakrát zastavit, aby mohl Ulli odemknout těžké brány. Vězení bylo postaveno v různých zónách, z nichž Triste obývala tu nejvzdálenější a nejhůře dostupnou.

„Jak je jí?“ zeptal se Kaden, když se konečně přiblížili ke dveřím do její cely. Do oceli byla vyrytá malá číslice 1.

Ulli pokrčil rameny. Nikdy nebyl upovídaný. Na rozdíl od Simita, který se vyznal ve formalitách života uvnitř Paláce úsvitu, měl Ulli vystupování mrzutého hospodského, který pozdě v noci servíruje pivo ožralům. Většiny ostatních členů sněmu by se takové jednání dotklo, ale většina z nich nemusela šplhat tisíce schodů do věznice. Kaden nacházel v mladíkově lhostejnosti úlevu.

„A nepřestala jíst?“ tázal se dál.

„Kdyby přestala jíst,“ odvětil Ulli a otevřel dveře, „už by byla mrtvá, ne?“

„Pořád má noční můry? Ještě křičí?“

Ulli znovu pokrčil rameny. „Každý křičí. Tak už to s lidma bejvá, když jsou v klecích.“

Kaden kývl a vstoupil do cely. Když poprvé přišel, téměř před rokem, byl na chvíli v šoku, když ji našel prázdnou – uvnitř úzké ocelové krabice nebylo po Triste ani památky. To bylo samozřejmě proto, že Triste nedrželi uvnitř její cely. Líška a vražedkyně si žádala ještě vyšší stupeň ochrany.

Ulli za nimi zavřel dveře, zamkl a ukázal na přesýpací hodiny postavené v rohu na podlaze.

„Na začátku směny jsem jí dal její dávku adamantu. V té době vypadala dost zdravě.“

„Dost zdravě?“

„Nemá cenu, abych vám to říkal, když to brzo uvidíte sám.“

Ulli ukázal na řetěz zavěšený na stropě. Na posledním oku řetězu visela vodorovná ocelová tyč o délce Kadenova předloktí. Vypadala jako děsivá houpačka a sloužila v podstatě témuž účelu. Kaden k ní šel, uchopil řetěz oběma rukama, posadil se na tyč a obrátil se ke strážci.

„Připraven,“ řekl.

„Chcete popruhy?“

Kaden zakroutil hlavou. Pokaždé odmítnout popruhy bylo možná bláznovství. Sedět na široké tyči nebylo těžké. Tisíce dětí po celé říši na něčem podobném nepochybně dováděly denně. Ovšem ty děti se asi houpaly na větvích stromu nebo na stodolních trámech pár stop nad zemí. Kdyby, na rozdíl od Kadena, sklouzly, nezřítily by se tisíce stop vstříc smrti.

Z praktického hlediska neexistoval k takovému riskování důvod, ale Kaden na něm každý měsíc trval. Tam v horách mohl zemřít na tisíc způsobů – uklouznout na ledových římsách, nechat se zastihnout bouří začátkem podzimu, natrefit na hladového horského levharta. Leč ve sněmovní síni o mnoho níže bylo nebezpečí cosi vzdáleného a abstraktního. Kaden se obával, že zapomíná, co to doopravdy znamená. Sedět sám na tenké tyči, bez postrojů, byl způsob, jak to udržet v paměti.

Kovové vyklápěcí dveře se otevřely dolů. Kaden shlédl. Viděl okraj Tristeiny klece visící na svém vlastním, mnohem těžším řetězu, o několik stop níže a doprava. Stovku stop pod ní v lenivé piruetě poletoval pár vlaštovek. Pod nimi zel už jen vzduch. Kaden se ohlédl právě včas, aby stihl zahlédnout Ulliho, jak bere za páku důmyslného soukolí v rohu cely. Tyč sebou trhla, klesla o půl stopy, pak se ustálila. Kaden zpomalil tep, uklidnil dech a přinutil se uvolnit úchop řetězu. A potom, s cvakáním, které znělo jako nějaký masivní mechanický hrom, byl spouštěn z vězení do oslnivě jasné prázdnoty Kopí.

Tristeina klec nebyla jediná. Visely jich tam nejméně dva tucty, všechny na řetězech jako obrovské, hranaté, rezaté ovoce – vyčleněné pro nejodpornější vražedníky. Každá měla tři pevné stěny a čtvrtou ze silných ocelových mříží. Klece byly rozmístěny nerovnoměrně, některé blíže k podlaze vězení nad nimi, jiné visely mnohem níže, ale všechny byly natočené ke stěně Kopí. Vězňové mohli vidět Annur, rozprostírající se venku pod nimi, různé části města podle toho, kam byla která klec orientovaná – ale žádní neviděli na sebe navzájem. Několik z nich mělo jasný výhled na klesajícího Kadena. Někteří křičeli nebo kleli, jiní vztahovali úpěnlivé ruce skrz mříže, pár z nich se dívalo ohromenýma očima, jako by Kaden byl nějaká neznámá bytost spouštěná dolů z nebes.

Jeden ubožák neměl vůbec žádnou klec. Místo toho seděl, blábolící a s rozšířenýma očima, na úzké plošině sotva jeden krok napříč, která byla v každém rohu připevněná k řetězu. Simit to nazýval jednoduše sedátko. Vězně na ně na týden posadili jako trest za kladení odporu, za agresi nebo násilí. Lidé, kteří se na ni dostali, buď spadli, zbláznili se, nebo se naučili slušnému chování. Pro Kadena to bylo živou připomínkou, že zatímco Urghulové otevřeně uctívali Meshkenta, Annuřané měli své vlastní způsoby, jak uctít boha všeho utrpení.

Přesunul pohled ke kleci pod sebou, k Tristeině kleci, a sledoval, jak se přibližuje, zatímco ho Ulli spouští níž. Celá ta věc – řetězy tlusté jako zápěstí, těžké ocelové pláty, mříže – vypadala, že je stavěná k udržení monstra z legend, nějaké nepředstavitelné hrůzy. Když se však Kadenova tyč konečně s trhnutím zastavila, když se podíval přes úzký prostor, který ho dělil od visuté cely, když se jeho oči přizpůsobily natolik, aby viděly dovnitř, byla tam jen Triste: malá, svázaná, napůl zlomená, a dokonce i tady téměř neskutečně krásná.

Během prvního měsíce svého uvěznění se v ocelové krabici ustrašeně krčila úplně vzadu, tak daleko od mříží, kam až mohla dolézt. Během prvních Kadenových návštěv měla tvář stále odvrácenou, jako by ji světlo pálilo do očí; pokaždé, když promluvil, sebou trhla a opakovala stále tatáž neměnná slova: Tys mě sem zavřel. Tys mě sem zavřel. Tys mě sem zavřel.

Kdyby to Kaden dopustil, ta slova by řezala. Navzdory masakru na Jasmínovém nádvoří, navzdory hrozné skutečnosti, že má Triste v sobě skrytou bohyni, o ní Kaden chtě nechtě musel smýšlet jako o spojenkyni, dokonce o kamarádce. Což byl jeden z důvodů, proč trval na této cele. Ať už si to vybere jakoukoli daň, zaručí jí to bezpečí. Uchrání ji před zákeřnými členy sněmu i před vnějšími útočníky, jakož i před tím, kdo se vloupal do jeho pracovny. Snažil se jí to vysvětlit, ale Triste nechtěla žádné vysvětlení slyšet, tak moc se za ty měsíce vzdálila, že si dělal starosti, zda uvnitř té cely navzdory všem opatřením nezemře, vyhořelá z vlastního zoufalství.

Nedávno se však přestala choulit v koutku. Místo toho seděla shrbeně na ocelové podlaze, s nohama zkříženýma v samém prostředku klece, ruce složené v klíně, oči upřené na mříže před sebou. Kaden tu pózu poznával z roků své meditace mezi shiny, ale kde se ji naučila Triste nebo proč se ji rozhodla přejmout, to netušil. Nevypadala jako vězeňkyně; spíš jako královna.

A zdálo se, že jakožto královna si ho během jeho nedávných návštěv stěží všimla. Podle Simita se za tolik měsíců již projevil účinek adamantu, kterého jí podávali požehnané množství. Pokud chtěli zablokovat veškerý přístup k jejímu zřídlu, bylo to nutné. Jenže dnes Triste pomalu zvedla oči, jako by si prohlížela Kadenovy pohupující se nohy v trepkách, pak k hrudi, a až po velmi dlouhé době k obličeji. Snažil se v tom pohledu číst, přeložit ty pláně a povrchy těla do myšlenek a emocí. Jako obvykle selhal. Shinové byli skvělí, pokud šlo o pozorování přírody, ale život mezi mnichy mu dal minimální šanci studovat lidství.

„Minulou noc jsem napočítala deset tisíc světel,“ řekla hlasem tichým a hrubým, jako něco, co je téměř už opotřebované. „Tam venku.“ Nepatrně kývla bradou a on předpokládal, že tím gestem mínila pojmout celý svět za pochmurnou hranicí její klece, za čirými stěnami Kopí. „Na bambusových tyčích visely lucerny. V kuchyních bohatých lidí, v rybářských stáncích na tržnici, na ulicích v Parfémové čtvrti hořely ohně. Na střechách tisíce chrámů plály ohně obětní a nad těmi svítily hvězdy.“

Kaden zakroutil hlavou. „Proč počítáš světla?“

Triste shlédla ke svým rukám, pak přes ocelové stěny své klece. „Je stále těžší uvěřit,“ řekla tiše.

„Čemu?“

„Že je to skutečný svět. Že každý z těch ohňů má někoho, kdo ho udržuje, že na něm vaří nebo odříkává litanii nebo si prostě jen ohřívá ruce.“ Podívala se nahoru k nebi. „Samozřejmě že hvězdy ne. Myslíš, že hvězdy hoří?“

„O tom se mi nechce přemýšlet.“

Triste se zasmála, ochable, bezmocně. „Samozřejmě že ne.“

Přestože Kaden přišel v očekávání nesouvislých, nesmyslných myšlenek, Triste mluvila tak nesrozumitelně, že mu dělalo potíže držet s ní krok. Bylo to jako sledovat mysl v pomalém procesu rozkladu. Jako by byla ženou z upěchovaného písku hozeného do velké neviditelné řeky.

„Jak se ti vede, Triste?“ zeptal se tiše.

Znovu se zasmála. „Proč kladeš otázku, když tě nezajímá odpověď?“

„Zajímá mě odpověď.“

Na chvíli se zdálo, že se na něj podívala, že ho skutečně vidí. Na pouhý zlomeček úderu srdce se její oči rozšířily. Začínala se usmívat. A pak ten okamžik zmizel.

„Ne,“ řekla a pomalu zakroutila hlavou. Ten přehnaný pohyb, tam a zpět, tam a zpět, mu připomněl zpola ochočené zvíře, které testuje, kam až ho pustí obojek a vodítko. „Ne, ne. Ne. Tobě jde o ni. O tvou drahocennou bohyni.“

Další cely byly o tucty stop dál, bezpečně z doslechu, ale Kaden se instinktivně ohlédl přes rameno. Jiní vězňové, i kdyby je slyšeli, té konverzaci pravděpodobně neporozumí, a i kdyby rozuměli, tak nejspíš neuvěří, že v té mladé ženě uvězněné v nedaleké kleci je lapená bohyně. To odhalení mělo ovšem katastrofální cenu. Kaden ztišil hlas.

„Ciena je tvoje bohyně, Triste. Ne moje. Proto si vybrala tebe.“

Dívka na něj zírala. „Proto sem pořád chodíš? Povídáš si s ní, zatímco já jsem omámená drogami?“

Kaden zakroutil hlavou. „Ona nepromluvila. Od té chvíle v Jeřábovi, když sis přiložila nůž k břichu, se neprojevila.“

Triste teď poprvé zvedla ruku, ten pohyb byl pomalý, tápavý, jako by hledala nějakou slepou bytost, když ohmatávala kůži pod spodničkou a hledala starou ránu.

„Tehdy to mělo skončit,“ řekla nakonec hlasem tichým, ale tvrdým.

Kaden se na ni mlčky díval. Zdálo se to jako celý život od chvíle, kdy Tarik Adiv dorazil na skalní římsy Ashk’lanu se stovkou Aedolianů v zádech, se smrtí císaře na jazyku a taky s Triste. Tehdy byla ještě dívkou. Teď už ne.

Znal ji ani ne rok, a za ten rok nebylo jediného dne, kdy by neutíkala nebo nebojovala, neležela v cele nebo nekřičela pod nožem Ishienů. Ani jediného dne. Kadena vyčerpal vlastní boj, vytvrdil ho, a přesto nebyl jeho zápas ničím ve srovnání s tím jejím. Rok bolesti a hrůzy umí člověka změnit, navždy. Triste už nebyla ta dcera leiny se širokýma očima, lapená v proudech, v nichž neuměla ani plavat, ani z nich uniknout. To bylo zjevné. Avšak co se z ní stalo, co z ní bolest a strach udělaly, co udělala ze sebe… to Kaden netušil.

„Kdybys ten nůž zarazila hlouběji, zabila bys víc než sebe a svou bohyni. Odřízla bys tenhle svět od jejího vlivu. Zabila bys naši schopnost prožívat potěšení, radost.“

„Nebo to je aspoň příběh, který ti vypráví tvůj csestriim,“ vyprskla Triste. „Který namlouvá i mně.“

Kaden zakroutil hlavou. „Dověděl jsem se víc, než co mi pověděl Kiel. Daleko víc. Palác úsvitu má nejkompletnější kroniky na světě – jak lidské, tak csestriimské. Téměř každou chvilku, kterou jsem se nedohadoval se sněmem, jsem trávil v knihovnách. Kielovo vyprávění zapadá do toho, co jsem četl, do historií bohů a csestriimských válek.“

„Myslela jsem, že mě chtěl zabít,“ řekla. „Je to jediný způsob, jak osvobodit jeho bohyni, že?“

„Je to tvá bohyně,“ řekl Kaden znovu.

„Už ne, není. Přestala být mou bohyní, když se mi vnutila do hlavy.“

„Zvolila si tě,“ namítl Kaden, „kvůli tvé oddanosti.“

„To nemůže být pravda. V chrámu jsou desítky lein, všechny jsou zběhlejší v Cieniných uměních víc, než já kdy budu, všechny zcela oddané službě své bohyni.“ Ušklíbla se. „Byla jsem… smůla. Levoboček nějakého ministra.“

„Tarik Adiv měl hořící oči,“ podotkl Kaden. „Tvůj otec byl příbuzný, ačkoli vzdáleně, s mým rodem. Což znamená, že jsi také Intařiným potomkem.“

Ta představa ho stále zarážela. Po stovky let stavěli Malkeeniani svůj nárok na tomto původu, na očích, na tvrzení, že jsou jediným božským rodem. Větve toho rodinného stromu by mohly vést k občanské válce, ke zničení Annuru.

Triste zakroutila hlavou. „Nedává to smysl.“

„Dává to dokonalý smysl,“ odvětil Kaden. „Tahle jediná věc dává smysl. Podle legendy Intarra porodila prvního Malkeeniana před tisíciletími. Rod se musel rozvětvit. Moje větev nemůže být jediná.“

„Nemám ty oči,“ namítala.

„Ani Valyn je nemá.“

Triste vycenila zuby. „I kdyby to byla pravda, co to znamená? K čemu je to dobré? Jak to souvisí s tou mrchou uhnízděnou v mojí lebce?“

Kaden mohl jen zakroutit hlavou. Dokonce i Kielovy vědomosti byly omezené. Zdálo se, že ani csestriim nevidí do myslí bohů.

„Nevíme všechno,“ řekl tiše. „Já nevím všechno.“

„Ale pořád mě chceš zabít.“

Ta slova nebyla zlostná, už ne. Něco zhasilo její hněv, rychle a jistě jako pěst sevřená nad plamenem svíčky. Zněla vyčerpaně. Kaden sám se cítil vyčerpaně, unavený po dlouhém šplhání a ze strachu, že se něco vloupalo do žaláře, našlo Triste a ublížilo jí to.

„Ne,“ řekl tiše a hledal další slovo, nějaký výraz, který by vyjádřil jeho starost. Shinové ho bohužel nenaučili nic o utěšování lidí. Kdyby mohl, položil by jí mlčky ruku na rameno, jenže nemohl sáhnout skrz mříže. Byla tu jen ta jedna slabika, a tak ji znovu a bezmocně vyslovil: „Ne.“

„Omlouvám se,“ odpověděla. „Špatně jsem se vyjádřila. Ty chceš, abych se zabila sama.“

„Obviate není sebevražda. Musí se dodržet ceremonie. Rituál. Bez něj nemůže bohyně uniknout. Nemůže vystoupat.“ Odmlčel se. „A tohle není něco, co bych chtěl.“

„Nemůže vystoupat,“ opakovala Triste a jeho poslední poznámku ignorovala. „Nemůže vystoupat.“ Její smích byl náhlý a jasný jako zvon. Pak zmizel.

„Co je na tom k smíchu?“

Triste zakroutila hlavou, pak ukázala na mříže své klece. „Jako problém je to dobré. To je všechno. Zapomeň na stoupání – já bych byla šťastná, že na tu noc můžu uniknout z té klece.“

Chvíli oba mlčeli.

„Ona s tebou… mluvila?“ zeptal se Kaden nakonec.

„Jak to mám poznat? Nikdy jsem si nepamatovala chvíle, kdy mě ovládla.“ Upřela na něj ten jasný, nepopiratelný pohled. „Pokud vím, tak si to všechno vymýšlíte, všechno o té bohyni. Možná jsem jen šílená.“

„Vidělas, co se stalo na Jasmínovém nádvoří,“ řekl Kaden hrobově. „Co jsi provedla. Co Ciena skrze tebe provedla.“

Triste se dlouze, třaslavě nadechla, otevřela ústa k odpovědi, pak je zavřela a otočila se. Snesla se mezi ně vzpomínka na masakr – zničená těla, roztříštěné lebky – neviditelná, neodstranitelná.

„Neudělám to,“ řekla nakonec. „Tvůj rituál.“

„Není to můj rituál a já jsem nepřišel proto, abych tě žádal se na něm podílet.“

„Ale chceš to po mně.“ Stále se na něj nedívala. „Doufáš – nebo děláš to, co mniši dělají místo doufání – že na to přistoupím, že se tomu odevzdám. No, tak ne. Budete ji muset ze mě vydlabat.“

Kaden zakroutil hlavou. „Takhle to nefunguje, už jsem to vysvětlil. Obviate, pokud se o něj chceme pokusit, zřejmě vyžaduje tvůj souhlas, tvé aktivní přispění.“

„No, tak to mít nemůžete,“ zavrčela a otočila se k němu v náhlé zuřivosti. „Prostě nemůžete, do háje! Moje matka mě dala mému otci, můj otec mě dal tobě. Tahle ʾShaelem zplozená bohyně je v mojí hlavě, vlezla do mě, aniž by se mě zeptala, a ty mě teď chceš obětovat. A můžeš. Očividně. Vy všichni se mě můžete vzdát, můžete mě předávat od jednoho člověka k druhému, dokud se vám bude chtít.

Můžete mě mlátit a taky jste to udělali. Můžete mi ublížit, a udělali jste to. Můžete mě zavřít do jednoho vězení nebo do dalšího –“ mávla rukou kolem sebe – „a taky že jste to udělali. Můžete mě dát posranýmu Rampurimu Tanovi nebo Ishienům nebo vašemu sněmu.“ Zamračila se na něj a v jejích očích se odrazilo odpolední slunce. „Už jsem si zvykla na to, že se mě lidé vzdávají. Očekávám to. Ale řeknu ti, co neudělám – nepřistoupím na to. Nebudu hrát tu hru s vámi. Na chvíli, na malinkatou chviličku, jsem si myslela, že jsi jiný, Kadene. Myslela jsem, že bychom mohli…“ Odmlčela se, v očích měla slzy a rozzlobeně zakroutila hlavou. Když znovu promluvila, její hlas byl tichý, zuřivý. „Smýkáte se mnou jako s figurkou na hrací desce, ale já sama se sebou smýkat nebudu.“

Kaden kývl. „Já vím.“

Zírala na něj, zuby mírně poodhalené, dech v krku sípavý. „Tak proč jsi tady?“

Zaváhal, ale nenapadal ho žádný důvod, kterým by mohl zastřít pravdu. „Podívat se na tebe. Došlo k útoku.“

Zírala. „Kde? V Paláci úsvitu?“

„V Intařině kopí.“ Ukázal do závratné prázdnoty směrem k lidským patrům tisíce stop níže.

„A potřebovals mi to říct?“

„Potřeboval jsem se přesvědčit,“ odpověděl Kaden opatrně, „že jsi v pořádku.“

Triste vypadala na půl úderu srdce dojatě, ale pak ten výraz odtál z její tváře. „Aby ses ujistil, že ona je v pořádku,“ řekla znova. „Myslíš si, že to byl il Tornja, že se snažil dostat k bohyni.“

Kaden kývl. „Myslím, že ta možnost existuje.“

Zamračila se na něj. „No, tak když už ses zeptal, tak nejsem v pořádku, Kadene. Nebyla jsem v pořádku už hodně dlouho.“ Její oči se rozšířily, vzdálily. Už se na něj nesoustředila. „Už ani nevím, co to je, v pořádku. Všichni zemřeme, je to tak? Většina z nás nejspíš hrozně. Jediná možnost snad bude zemřít tam, kde zemřít chceš, ukončit věci podle svého.“

„Jen málo z nás má ten luxus jednat výhradně podle svého.“ Kaden zakroutil hlavou. „Já ne.“

„Ale ty nejsi zavřený tady, že ne?“ řekla Triste a poprvé zvedla ruce, aby se chytila mříží. „Jsi na svobodě.“

Kaden se na ni chvíli mlčky díval. „A co bys udělala ty, Triste, kdybys byla na svobodě?“

Podívala se mu do očí, pak jako by zvadla, jako by se zbortila pod tíhou pouhé zmínky o svobodě. Když odpověděla, její hlas zněl tence, jakoby zdálky. „Někam bych šla. Co nejdál od toho tvého ʾKentem políbeného paláce, jak by to jen šlo. Je jedno místo, o kterém mluvívala moje matka, malá vesnička u oázy ve stínu Ancazských hor, hned na okraji Mrtvých solí. Tak daleko od zbytku světa, jak se jen můžeš dostat, říkávala. Šla bych tam. Do té vesnice. Tam bych šla…“

Dalo se jen těžko poznat, jak moc se ta slova dají brát vážně. Tristeiny oči byly rozostřené, její řeč mírně ovlivněná adamantem. Upřela pohled někam za Kadenovo rameno, na cosi neviditelného v dáli.

„Kdybych se mohla dostat ven,“ spustila pomalu, „kdybych se na chvíli mohla vyprostit z vězení a z paláce, někam jinam, byl bys ochoten zvážit –“

Z ničeho nic se vrátila její pozornost a s veškerou zuřivostí se soustředila na něj. „Už jsem ti řekla,“ zavrčela. „Ne. Ať si mě přijde zabít kdokoli – il Tornja, Kiel nebo ty – bude to muset udělat sám.“

„A bohyně…“

„Doufám, že to zatraceně pocítí, až se do ní zakousne nůž.“

Sestup z vězení trval Kadenovi téměř stejnou dobu jako výšlap nahoru. Když se blížil k otcově pracovně, nohy se mu třásly a ruce jako by zůstávaly zaťaté v pařáty od toho, jak moc svíral zábradlí. Ten prostý fakt, že Triste byla naživu, by měl přijít jako úleva, jenže navzdory jejímu přežití nebyla ve větším obrázku žádná útěcha.

Každá viditelná budoucnost byla chmurná. Triste se zabije, aniž by vykonala obviate, nebo bude zabita. Vrazi najatí il Tornjou jí useknou hlavu nebo ji zaživa hodí na hranici s několika samozvanými slovy o právu a spravedlnosti. V některých z budoucích vizí ji Kaden zabíjel sám, držel nůž, když nebyl nikdo jiný, kdo by jej mohl držet. Cítil na rukou dívčinu horkou krev, viděl její zlostné, bezmocné oči, jak se na něj upírají, zatímco se snaží vydloubnout z jejího těla bohyni.

Když konečně vešel z oslnivé prázdnoty Kopí do lidských pater níže, netoužil po ničem víc než zavřít se v pracovně, odložit všechny emoce a odplout do vaniate.

V obrovské komnatě však nadále zůstával Kiel, nehybně sedící v pološeru, civěl na hrací desku ko a pomalu na ni kladl kameny – bílý, pak černý, bílý, pak černý – a procházel tahy starodávné hry, prvně hrané lidmi nebo csestriim mrtvými již celá staletí. Kaden chvíli tiše přihlížel, ale nedávalo mu to smysl.

Po tuctu tahů zakroutil hlavou, odvrátil se od nepochopitelné hry na desce, od Kielova neochvějného pohledu. Na chvíli se podíval na Annur; město bylo ještě více zarážející než hra s kameny, pouhý pohled na ně byl výčitkou. Kaden přežil útok na Ashk’lan, přežil kenta a Mrtvé srdce, dokázal svrhnout Tarika Adiva, zmocnit se Paláce úsvitu, ustanovit republiku a zmařit plány Adare a il Tornji, ale k čemu? V Annuru zavládl chaos a il Tornjovi se podle Kielova tvrzení povedlo vymanévrovat při každém klíčovém okamžiku na vzdálenost stovek mil. Kaden dlouze vydechl, přešel k širokému dřevěnému stolu a ledabyle převrátil volný pergamen, který tam ležel.

Intarra věděla, že se snažil přijít tomu všemu na kloub. Dát tomu smysl. Příkazy k odvodům branců, nové zákony, které měly zamezit řádění banditů a pirátů, nové daně, které měly financovat všemožné neopodstatněné projekty v ochabující republice. Četl to všechno, ale co o tom vlastně věděl? Co to všechno mělo –

Zarazil se, prst na stránce, kterou předtím neviděl. Jen několik řádků psaných inkoustem. Jediný podpis. Žádná pečeť. Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Copak?“ zeptal se Kiel.

Kaden civěl, četl ta slova znovu, pak znovu.

„Co je?“ zeptal se Kiel znovu.

„Nebyla to krádež,“ dostal ze sebe konečně. „Nevloupali se sem, aby odsud něco vzali.“

Csestriim povytáhl obočí. „Jakže?“

„Vloupali se do mé pracovny,“ řekl Kaden a zvedl list pergamenu, „aby tu nechali tohle.“

6

Neustálé ťuk, ťuk, ťuk, jak šípy narážely do dřeva, bylo zprvu uklidňující. Alespoň to bylo povědomé, známé z tisíců vzpomínek, z dlouhých dní tréninků na Ostrovech, z natahování tětiv znovu a znovu, dokud vás nebolela ramena a nekrvácely prsty. Až na to, že dlouhé skladiště, v němž čekali, nebylo na Ostrovech. Vzduch byl horký a tísnivý, tak prašný, že se v něm těžko dýchalo. Gwenna si je vybrala z taktických důvodů – dlouhé průzory a dostatek východů, blízkost vody, kdyby šlo všechno do kytek – ale to místo začínalo působit dojmem pasti. Posrané, nudné pasti, ale pořád pasti, a neúnavné drnčení tětivy a ťukání šípů jí nepomáhalo. Už ne.

„Annick,“ zabručela Gwenna. „Nemyslíš, že už jsi dneska té střelby na terč nacvičila dost?“ Ukázala na šípy zaražené v dřevěném kůlu. „Myslím, že je mrtvý.“

Odstřelovačka natáhla tětivu, podržela ji a podívala se na ni. „Víš o nějakém jiném způsobu, jak bychom se mohly při tom čekání zabavit?“

„A co si takhle odpočinout? Možná dokonce spát. Právě jsme se vloupaly do Paláce úsvitu. Můžeš si dát pauzu, víš?“

Annick se na ni ještě chvíli dívala, pak nechala šíp vyletět. Než narazil do trámu, měla už založený a natažený nový, a pak už letěl. Pak další.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Jako datel – jenže datlové nejsou tak vytrvalí. A datlové vás nezabijou.

Annick naklonila hlavu na stranu a prohlížela si své dílo. Šípy byly nahuštěné k sobě, všechny soustředěné do prostoru o velikosti oční bulvy. Malé oční bulvy. Jestli ten výkon odstřelovačku potěšil, nedala to najevo.

„Nejsem unavená,“ řekla a vykročila po křivé prkenné podlaze, aby si sebrala své šípy.

Gwenna otevřela ústa k odpovědi, ale pak je zavřela. S Annick nemělo cenu se hádat. Když nebyla unavená, tak nebyla. Gwenna však byla vysílená. Měla pocit, že je takhle utahaná už celou věčnost, minimálně od chvíle, kdy prchli z Qirinských ostrovů. Posledních devět měsíců mělo být jakýmsi odpočinkem. Po bitvě u Andt-Kylu byli všichni tři pořádně zřízení. Jeden z Urghulů prohnal Anničinou nohou polovinu oštěpu. Talal měl tři zlomené prsty, tři zlomená žebra a frakturu lopatky – to všechno zřejmě po posledním výbuchu, který zmrzačil Balendina. Tentýž výbuch poslal kus kamene ze strany do Gwenniny lebky a další do nohy a zlomil ji těsně nad kolenem.

Všichni měli být mrtví. Ta zranění by kohokoli jiného zabila. Talal měl však jakousi teorii o slarním vejci, které je prý mělo chránit, učinit je odolnější a urychlit jejich hojení. Gwenna se vůbec necítila odolná. Nikdo z nich těsně po bitvě neušel bez přestávky více než čtvrt míle a Gwenna neustále omdlívala, když se pohybovala příliš rychle. Pomalu a zbytečně hledali Valyna. Po měsíci už nebylo kde hledat, pokud tedy nechtěli prošmejdit každičký kousíček lesa na jih od Romsdalů.

Oni tři si našli opuštěnou chatu na jihovýchod od Andt-Kylu, jakousi polorozpadlou loveckou boudu nebo kutloch nějakého psance. Zakutali se tam a po několik následujících měsíců měli dost práce jen s tím, aby nepomřeli. Ten úkol se ukázal o dost těžší, než kdokoli z nich čekal, a na jeho konci – po měsících, kdy se snažili klidně ležet mezi kašláním krve, omýváním a ovazováním ran, žitím z hub, které našli na vzdálenost několika kroků od boudy, a z ptáků, které se Annick podařilo sestřelit plochým lukem – vypadali ti tři spíš jako mrtvoly než jako válečníci.

Pro Gwennu to znamenalo měsíce zotavování, zbytek léta a podzim – mohla chodit, než mohla běhat, splývat, než mohla plavat, zvedat pitomé meče, než mělo vůbec smysl snažit se jimi máchnout – než se vůbec cítila zpola oprávněná se ještě někdy nazvat kettralem. Uplynulo celé léto a podzim, než vůbec mohli uvažovat o tom, že by někam mohli jít nebo někoho zabít. Gwenna netušila, kam jít a koho zabít, ale zdálo se, že budou potřebovat dělat obojího nad hlavu. Když se konečně dali do pořádku natolik, že se mohli vydat na cestu, ležely už na okapech hromady sněhu. Ujít půl míle zabralo půl dne. A tak, z dalšího důvodu, byli nuceni se opět zakopat, přežívat z dušeného srnčího a snažit se navzájem nepozabíjet.

Zimní měsíce navíc tam na severu nebyly vůbec špatné. Znamenalo to, že se mohli zcela uzdravit, než vyrazí na jih, znovu nabrat sílu a rychlost, kterou měli kdysi na Ostrovech, a že se jejich rány, které by se správně vůbec neměly zahojit, nakonec přece jen zacelily. Nevýhodou bylo, že zbytek světa se devět měsíců neuzdravoval ze zranění v zasněžené chatě, a když Gwenna, Talal a Annick konečně vylezli ven, netušili, co se to kurňa děje.

Nic dobrého – to jim bylo jasné hned, jak vyšli ze severních lesů. Urghulové byli všude, pálili kobylince, zabíjeli lidi, stavěli oltáře pro své utrpení a svého boha, celkově vzato pokrývali všechno krví. A co hůř, Balendin byl pořád naživu. Gwenna doufala, že v tom chaosu a krveprolití u Andt-Kylu dostane zrádcovský kettralský lích čepel do mozku. Vzhledem k dvojici annurských armád, které se přehnaly po březích Zjizveného jezera, se to zdálo docela uvěřitelné.

Jenže naděje se jako obvykle projevila jako mizerná čubka.

Ještě ani nevyšli z lesů a už se k nim začínaly donášet zprávy o urghulském veliteli, který ani nebyl Urghul, o muži s tmavou kůží a tmavými vlasy, o líchovi s černými orly hřadujícími na obou ramenou, o válečníkovi, jehož krvežíznivost předčí dokonce i tu urghulskou. Koňáci mu říkali Kovadlina, ale byl to zcela zjevně Balendin. Nedá se s ním bojovat, šeptali si lidé. Nedá se porazit. Dokáže jediným mávnutím ruky podpálit celé lesy, může lusknout prsty a pak se jen dívat, jak hlavy jeho nepřátel explodují.

„Mohli bychom ho zabít,“ navrhla Annick.

Gwenna to zvážila. Bylo to lákavé, ale následovat choutky bývalo dobrou cestou vedoucí k vlastní smrti.

„Ne,“ konstatovala nakonec, „nemohli.“

„Proč ne?“

„Protože nemáme ptáka a nemáme celou letku.“

„K zabití jednoho chlapa nepotřebuješ ptáka ani celou letku.“

Talal na to zakroutil hlavou. „Není to jen chlap, Annick. Jeho moc je sebenaplňující. Všichni na severu se ho děsí, a všechen ten strach ho posiluje.“ Měl zasmušilou tvář. „Ty věci, které dokázal dělat na Ostrovech nebo i v Andt-Kylu… to nebylo nic.“

„Měl by být potrestán,“ trvala na svém Annick.

„Bude potrestán,“ řekla Gwenna, „ale protože to vypadá, že jsme jediní, kdo se toho trestání chce ujmout, zkusme si to nejdřív vyjasnit, jo? Potřebujeme ptáka, potřebujeme víc lidí a potřebujeme vědět, co se, u Hulla, děje.“

„A kde to všechno vezmeme?“ zeptala se Annick.

„Začneme tím, že najdeme Valynova bratra a vytřískáme z něj nějaké odpovědi,“ odvětila Gwenna. „Což znamená, že jdeme do Annuru.“

Už se tehdy připravila na hádku, na to, že se Annick bude dožadovat útoku na Balendina nebo že Talal bude trvat na okamžitém návratu na Qirinské ostrovy.

Místo toho Talal kývl. „Dobře,“ řekl tiše. „Annur.“

Annick jen pokrčila rameny.

Ta poddajnost byla znepokojivá, zneklidňující. Gwenna nebyla velitelkou letky – když byli Valyn a Laith mrtví, nezbývala tu vlastně ani žádná letka, které by se dalo velet – ale ti zbylí dva z nějakého důvodu, které absolutně nemohla pochopit, začali přijímat její rozhodnutí, jako by to byly rozkazy, jako by to všechno nevymýšlela za běhu, jako by měla nějakou větší, logičtější vizi kromě toho, že se je jen snaží den po dni udržet naživu. Což zcela jistě neměla.

Nedávalo to smysl. Talal i Annick byli lepší vojáci než Gwenna. Annick už byla mezi kettralskými odstřelovači legendou a Talal – přestože postrádal Anničiny zjevné, nápadné dovednosti – měl dobré vojenské myšlení a dostatek chladného úsudku na to, aby je uměl použít, i když svět kolem něj hořel. Kterýkoli z nich by mohl velet téhle okleštěné, zmrzačené letce lépe než Gwenna… a přesto to neudělali.

Annick mohla sice mít sklony k malým hádkám o taktice, ale většinou vypadala, že si chce namastit luk a trénovat střelbu na terč. Talal ke každému tématu obvykle řekl více než dvě nebo tři slova, ale vypadal, že dává přednost udílení rad než vedení. A tak zůstalo na Gwenně, aby rozhodovala, navzdory faktu, že neměla vůbec tušení, co dělá. Celá situace byla jako něco, co svědí a škrábe, rozčiluje ji, ale co zmohla? Někdo ta ʾKentem podělaná rozhodnutí dělat musel.

A tak přišli do Annuru, usídlili se ve skladišti, obhlédli si Palác úsvitu, vloupali se do něj, pak do Kopí, vyřídili Aedoliany, kteří hlídali to, co by měla být Kadenova osobní pracovna, nechali tam vzkaz a vyklouzli ven. To celé se ukázalo být směšně, hloupě snadné. Jediný problém s největší pevností světa byl tento: byla kurevsky velká. Uvnitř byly tisíce mužů a žen, možná desetitisíce: úředníci, kteří přerovnávali papíry, zedníci, kteří opravovali zdi, zahradníci pečující o rostliny, žalobci, kteří byli dost blbí na to, aby si mysleli, že tomu, kdo to má na starosti, je něco víc než nakládané hovno po jejich rybářských právech nebo zásobách rýže nebo cechovních povoleních nebo po čemkoli jiném. S minimálním množstvím plánování a improvizace jste si mohli jít, kam se vám zachtělo. S trochu větším úsilím si Gwenna mohla být poměrně jistá, že mohli klidně zabít Kadena nebo kteréhokoli jiného člena sněmu, ale ona ho nechtěla zabít. Alespoň zatím ne. Ne že by měla ponětí, co se to, u Hulla, vlastně děje.

„Myslíš, že ten vzkaz našel?“ zeptala se jen tak do vzduchu a zkoumala šeravý prostor skladiště, jako by někde mezi zaprášenými bednami mohla být schovaná odpověď.

Annick ji ignorovala, nejspíš proto, že Gwenna tu otázku položila už tucetkrát.

„Jestli ne,“ odvětil Talal, „myslím, že ho brzo najde. Ten klášterní výcvik…“ Zakroutil hlavou. „Evidentně si umějí zapamatovat všechno a dokonale.“

„Ale myslíš, že pozná, co to znamená?“

„Myslím,“ vložila se do toho Annick, která vytahovala šípy z dřevěného sloupu a jeden po druhém kontrolovala, tělo i peří, „že s Kadenem teď nemůžeme udělat nic. Důležité je soustředit se na to, abychom byli připravení pro případ, že přijde.“

Gwenna rozčíleně vydechla. „Kurva, Annick. Jak moc připravená chceš být? Mám natažené dráty u každých dveří a u každého okna, ten sloup, do kterého střílíš, už je na maděru a do těch beden –“ ukázala ke stěně, „už jsme nacpali tolik oceli, že by Talal mohl klidně…“ Zamžourala na lícha. „Co vlastně umíš udělat s takovým množstvím oceli?“

Talal přešel k jedné z dřevěných beden, položil na ni ruku, jako by to byla kamna na dřevo a on zkoušel, jestli už jsou rozpálená. Po chvíli se otočil, ruku pořád na bedně, přimhouřil oči, a pak Anničiny šípy, soustředěné v její pěsti jako smrtící kytice, vyskočily, poskládaly se do vznášejícího se šiku a rozechvěle zůstaly viset ve vzduchu.

Odstřelovačka sebou ani neškubla. „Nezlom je,“ řekla.

Talal lusknul prstem a šípy přeletěly po celé délce skladiště a zapíchly se do protější dřevěné stěny. Tohle stačilo, aby ho v téměř kterékoli části Annuru kromě Qirinských ostrovů zaživa upálili; dost na to, aby ho zaživa upálili, ale jen stěží to byla úchvatná ukázka vojenské síly.

Gwenna se zamračila. „To je všechno?“

„Není to tak snadné, jak to vypadá.“

„Tím jsem si jistá. Ale na střílení šípů už máme Annick. Doufala jsem, že umíš, já nevím, třeba…“

„Srovnat se zemí celá města?“ nadhodil Talal. „Postavit mosty ze vzduchu?“

„Obojí by se hodilo, ano.“

Zakroutil hlavou. „Nejsem Balendin, Gwenno. S několika bednami oceli tady můžu pomoci, ale moje zřídlo nikdy nebude klíčovým faktorem v bitvě. Raději bych důvěřoval těmhle,“ řekl a sáhl si přes rameno, aby se dotkl jedné ze dvou čepelí, pak pokrčil rameny. „Doufejme, že ani jedno z toho nebudeme potřebovat. Kaden nemá důvod nám nevěřit.“

Gwenna odfrkla. „Začínám si myslet, že lidi důvody nepotřebujou. Jde o to, že –“

Přerušilo ji tiché kovové zacinkání. Nebylo hlasité, ale nemuselo být. Od chvíle, kdy předchozího dne natáhla zvonečkovou šňůru, čekala, až zacinká, dokonce i ve spánku poslouchala jedním uchem. Fakt, že se nyní ozval zvoneček, znamenal, že někdo konečně přišel. Doufala u Hulla, že je to Kaden. Doufala, že ho nebude muset zabít.

Obrátila se ke druhým dvěma kettralům, ale než vůbec mohla začít dávat rozkazy, Annick a Talal se postavili každý z jedné strany dveří, tiše vklouzli mezi navršené bedny, odstřelovačka s lukem napůl nataženým, lích s jednou ze svých krátkých čepelí tasenou. Gwenna se několika kroky dostala k dřevěnému sloupu, k němuž připevnila konce zápalných šňůr vedoucích k různým jejím náložím. Zapálila jednu, pomalu hořící, změřila vzdálenost k náložím nataženým kolem dveří – dva tucty kroků – pak přešla tutéž vzdálenost a snadno se vzdálila od syčících doutnáků.

Zrovna když došla ke dveřím, zvonečky opět tiše zazvonily. Vytáhla z pochvy u pasu nůž, podívala se přes rameno, aby bleskově překontrolovala Talala a Annick, otevřela dlouhou železnou petlici držící dvojkřídlé dveře zavřené a ustoupila. Dveře se se zmučeným zaskřípěním těžkopádně otevřely. Za okamžik vešla dovnitř postava v kápi, zastavila se, když uviděla Gwennu stát o pouhý krok dál s připravenou kouřovou ocelí v ruce, pak se postava otočila, aby za sebou zavřela dveře a zasunula zástrčku.

Jedno se tomu sráčovi musí nechat, pomyslela si Gwenna. Ví, jak zachovat klid.

„Ahoj, Gwenno,“ řekla postava, otočila se zpátky k ní a sundala si z hlavy kápi.

Byl to Kaden. Pamatovala si ho dost dobře z Kostěných hor, a i kdyby ne, ty hořící oči byly nezaměnitelné. Byl to Kaden, ale uplynulé měsíce ho změnily. Tváře neměl tak hubené jako předtím, celá jeho postava se vyplnila. To dá rozum – vládnout republice neoholí tuk z kostí stejně, jako když běháte po horách uprostřed zimy nahoru a dolů. Každý by po pár měsících života v Annuru změkl.

Jenže on není měkký, napadlo ji, a jak ho tak zkoumala, dávala si dobrý pozor, aby nepromluvila.

Bez ohledu na to, jak přibral, bylo na Kadenovi něco, co vypadalo… jako ořezané. Ztvrdlé. Gwenna za těch pár let poznala hodně tvrdých mužů a žen, zabijáků ochotných i více než ochotných zplundrovat celé vesnice, pokud to znamenalo dokončit misi. Kaden neměl postoj bojovníka, nenosil se tak jako kettralové nebo Lebky, ale z těch jeho hořících malkeenianských očí se zachvěla. Ne že by mu to dala najevo.

„Ahoj, Kadene.“

„Způsobili jste v paláci menší rozruch.“

„A já myslela, že jsme se drželi zpátky.“

„Aedolianská garda byla přesvědčená, že il Tornja nakonec poslal legii nájemných vrahů.“ Pokrčil rameny. „I já si to myslel.“

„Nájemní vrahové by víc zabíjeli,“ řekla Gwenna. „Mimochodem, tvoje aedolianská garda stojí za starou bačkoru. Měl bys je vyměnit.“

„A za koho? Téměř každý voják v Annuru je už v poli, buď bojuje s Adareinými vojsky, nebo s Urghuly, nebo s kmeny z Pasu, nebo se snaží udržet pořádek v tom, co zbylo z říše. Snaží se a selhává. Nemáme lidí na rozdávání.“

„Nepotřebuješ dost lidí. Jedna letka kettralů by byla užitečnější než všechny ty stovky řinčících idiotů.“

Kaden zaváhal. Poprvé od chvíle, kdy vstoupil do skladiště, vypadal, že neví, co říct.

„Co je?“ utrhla se na něj Gwenna.

„Kde je Valyn?“ Kaden se pomalu otočil na místě, díval se nahoru do trámoví a prohlížel si ledabyle poskládané zboží. Gwenna zaskřípala zuby. Věděla, že tenhle rozhovor přijde, ale nemusel se jí líbit.

„Je mrtvý.“ Ta slova šla ven špatně, tvrdě a nezúčastněně, ale Kaden byl přece sakra dospělý chlap. Nepotřeboval, aby se mu pravda dávala po lžičkách namočených v medu. „Zemřel, když se snažil zabít il Tornju.“

Na několik okamžiků myslela, že ji neslyšel. Dál si prohlížel ty sudy a bedny, jako by čekal, že někde mezi nimi vystoupí jeho bratr. Nebo možná slyšel, co řekla, ale myslel si, že tohle celé je nějaká podělaná lest nebo zkouška. Gwenna se pořád ještě snažila vymyslet, co říci jiného, ideálně něco, co by ho zároveň přesvědčilo i utěšilo, když se k ní otočil zpět a jeho chladné oči zářily jasně jako srdce ohně.

„Víš to jistě?“

„Tak jistě, jak si u těchhle věcí můžeš být. Nikdy jsme nenašli tělo, ale celý Andt-Kyl byl krvavý jako podlaha u řezníka.“

„Takže existuje šance –“

„To jsem si myslela,“ odvětila Gwenna a hrubě ho tím přerušila. „Až doteď.“

Kaden ji mlčenlivě sledoval. „Myslíš si, že by sem přišel,“ řekl nakonec.

„Jsem si tím jistá. Jediná věc, které nemůžu přijít na kloub, je, jak ho il Tornja porazil. Chápu, že ten bastard je skvělý generál, ale geniální taktická dovednost přece není totéž, jako když to někdo umí s mečem.“

„Není jen generál,“ odvětil Kaden.

„Co to znamená?“

Kaden pomalu vydechl. „Musíme toho hodně probrat.“

Gwenna se podívala na zavřené dveře za ním.

„Jsi sám?“

„Víceméně.“

„Doufala jsem v ano.“

„Ale neočekávala jsi ho.“

„Naučila jsem se příliš nespoléhat na své naděje.“

„Mají rozkaz zůstat venku. Zůstat z dohledu.“

„Rozkazy jsou nádherná věc,“ odpověděla Gwenna a prošla kolem Kadena, aby zavřela dvojité dveře těžkou závorou. „Ale odpusť, že je posílím trochou té oceli.“

Zkoumala jeho reakce, když závora zapadla na místo. Nebo spíš zkoumala jeho nedostatečnou reakci. Většina lidí, včetně kettralů, by byla nervózní, že má vejít o samotě do uzavřeného a zamčeného prostoru ovládaného cvičenými vojáky pochybné loajality. Začínalo to však vypadat, že nervózní je poněkud mimo rozsah Kadenových emocí.

Kývl směrem ke dveřím. „Ta závora nevypadá moc spolehlivě. Jak moc jste tu v bezpečí?“

Gwenna ho ještě chvíli sledovala, pak se otočila a snadným nadhmatem hodila nůž, který se roztočil a přeletěl místnost. Přeťal tenkou tmavou zápalnou šňůru, kterou natáhla po podlahové liště skladiště.

„Teď už ano.“

Kaden povytáhl obočí. „Co to mělo být?“

Gwenna jen ukázala na šňůru. O několik okamžiků později se za řadou beden objevil plamínek, jasný jako maličká hvězda, tiše zasyčel a doplazil se cestou po šňůře až k noži, k přerušení. Chvíli prskal, než zhasl.

„Nálože,“ odtušil Kaden.

Gwenna jen kývla.

„Co by se stalo, kdybys to nechala hořet?“

„Míň mluvení,“ odvětila chmurně, „víc řevu.“

Kaden si chvíli prohlížel nůž, pak sledoval temnou linii zápalné šňůry až k náložím připevněným ke kůlům po obou stranách dveří.

„Tohle vypadá riskantně.“

Gwenna se štěkavě zasmála. „Riskantní by bylo, kdybych sem ty nálože nedala. Když jsme se naposledy setkali, vycházeli jsme spolu všichni v pohodě, ale to bylo tenkrát. Od té doby jsi udělal jistá… politická rozhodnutí. Nemůžu si být jistá, jestli nemáš někde nachystanou jinou kettralskou letku, která je připravená během našeho hovoru vrazit dovnitř, nebo ano?“

Kaden se k ní obrátil se smrtelně vážnou tváří. „Kde jste byli posledních devět měsíců?“

„Tak různě,“ odvětila Gwenna a máchla rukou do vzduchu.

Civěl na ni. „Vy to nevíte, že ne?“

„Co nevíme?“

„Žádní kettralové už nejsou, Gwenno. Hnízdo je vypleněné.“

Ta slova ji zasáhla jako cihla do obličeje.

„To je směšné. Nikdo by přece nešel po Hnízdě. Kdo by mohl zničit ostrov plný kettralů?“

Kaden se jí podíval do očí. „Další kettralové,“ odtušil hořce. „Tvůj řád zničil sám sebe.“

„Polovina kettralů se postavila na stranu říše,“ pravil Kaden a roztáhl ruce. „Polovina se postavila za novou republiku. Za tři dny bylo po všem.“

Nízký kamenný sklep skladiště, v němž se shromáždili, se náhle zdál těsný, dusivý, a nehybný vzduch tak zhoustl, že se nedalo dýchat. Annick a Talal stáli u dvou vchodů, oba s tasenými zbraněmi, ale na chvíli to vypadalo, že oba zapomněli na své pozice a vyjeveně se otočili na Kadena.

Gwenna zakroutila hlavou. „Tomu nevěřím. Kdyby kettralové opravdu zmizeli, kdo by ti potom řekl tuhle ʾKentem políbenou historku?“

„Pár jich vyvázlo,“ řekl Kaden. „Žena jménem Daveen Shaleel uprchla na ptákovi několik dní po bitvě. Zvíře den poté zemřelo, spolu s jedním z jejích kolegů z letky. Několik týdnů potom se objevil ještě jeden voják. Někdo jménem Gent, úplně sám, ve veslovém člunu. Tvrdil, že vesloval až z Qirinských ostrovů.“

„Kde jsou teď? Shaleel a Gent?“

„Daveen Shaleel je dole v Pase. Svěřili jsme jí velení tamních legií. Podle hlášení je asi jediné, co drží hranici říše před zhroucením. Když jsem naposledy slyšel o Gentovi, byl na lodi s pověřením najít a potopit piráty.“

„Zbyli jen dva?“ zeptala se Gwenna a její hlas byl sotva něco víc než šepot.

Kaden se jí podíval do očí. „Shaleel řekla, že se dostalo pryč ještě pár dalších. Možná jeden, dva ptáci. Nikdo neví, kam se vydali.“

Gwenna úplně cítila, jak civí. Celé Hnízdo – zničené. Zdálo se to nemožné. Ostrovy byly nejbezpečnějším místem na světě, jediný kus země, na který by žádné království či říši ani ve snu nenapadlo zaútočit. Jenže Kadenovo vyprávění nebylo o královstvích a o říších.

„Dává to smysl,“ řekl Talal tiše.

Gwenna se k němu otočila.

„Možná se ukáže, že je to pravda, ale co ti na tomhle šíleném příběhu dává smysl?“

„Tak se nad tím pořádně zamysli, Gwenno. Zkus se vcítit do kůže letek na Ostrovech: víš, že tvůj nepřítel má stejný výcvik jako ty. Víš, že stejně jako ty má ptáky. Víš, že stejně jako ty má dostatek zbraní a munice, aby vzal útokem malé město.“

„A udělá to,“ řekla Annick strohým hlasem. „To je na tom to důležité.“

Talal kývl. „Víš, že tě napadne, protože to přesně bys udělala ty.“

„Udělala bys a uděláš není totéž,“ podotkla Gwenna. „Tohle jsou muži a ženy, kteří žili na stejném ostrově, celý život bojovali na stejné straně. Kdyby si dali tu práci a promluvili si o tom třeba přes polovinu odpoledne, mohli najít nějaký jiný způsob.“

„Mluvení je risk,“ řekla Annick. „Když si přijdeš popovídat, ale oni přijdou bojovat, tak prohraješ.“

„Já ti řeknu, kdy prohraješ,“ prskla Gwenna. „Prohraješ, když celé ʾKentem políbené Hnízdo zničí samo sebe.“

„To je pravda,“ uznal Talal. „Ale abys mohla mluvit, potřebuješ důvěřovat.“ Zavrtěl hlavou. „Hnízdo nás naučilo mnohé, ale důvěra v osnovách zrovna nepřevažovala.“

„Kurva,“ řekla Gwenna, zatřepala hlavou a obrátila pozornost zpět ke Kadenovi. „Kurva.“

Jestli mu osud Hnízda nebyl lhostejný, nedal to na sobě znát.

„Vlastně je to pro nás štěstí,“ řekl po chvíli.

„Štěstí?“ zamručela Gwenna. „Jaké to může být štěstí, ty pojebanče?“

„Je mi líto tvých přátel,“ odvětil Kaden, „i toho, že jsi přišla o lidi, které jsi znala, ale kdyby měl il Tornja k ruce kettraly, kdyby je měl všechny a loajální, byli bychom vyřízení, mrtví. Nemohli bychom proti němu obstát.“

„Možná by to nebylo tak zlé,“ odpověděla Gwenna. „Nemám kenaranga vůbec v lásce, ale všechno, co jsme slyšeli na pochodu na jih, naznačuje, že tahle tvoje republika je ještě víc k ničemu než Adareiny cáry říše. Ona a il Tornja alespoň drží zpátky ʾKentem políbené Urghuly.“

Kaden se zamračil. „Urghulové nejsou jediná hrozba. Ani největší.“

„To říká někdo, kdo nikdy nebyl urghulským vězněm.“ Gwenna k němu zapíchla prst nad stolem. „Strávili jsme v jejich táboře celé týdny. Dlouhá pěst, ať ho Ananshael rozšuká do krve, přinutil Annick a mě, abychom se účastnily jejich drobných úchylných rituálů.“ Zakroutila hlavou, chvíli neschopna slova tváří v tvář Kadenově zabedněnosti a naprosté idiocii. „Možná tohle nevíš,“ vysoukala ze sebe nakonec, „protože sis hačal na svém trůně –“

„Netesaný trůn už neslouží svému účelu,“ skočil jí do řeči. „A já už nejsem císař.“

„Jak pohodlné. Kdybys byl císař, pravděpodobně bys už věděl, že je s nimi Balendin.“ Zacukala obočím. „Pamatuješ na Balendina?“

Kaden kývl. „Emoční lích. Kettral.“

„Jo, až na to, že on už žádný kettral není. Ten bastard přešel definitivně k Urghulům.“

„Doslechli jsme se něco o pobočnících Dlouhé pěsti. O líchovi. Neměli jsme spolehlivé informace.“

„No, tady nějakou máš: Dlouhá pěst je zvrácený, nebezpečný bastard, a Balendin je přinejmenším stejný hnusák. Jen sílí spolu s tím, jak se šíří jeho legenda…“ Mávla na Talala rukou. „Vysvětli to ty.“

Talal si Kadena chvíli prohlížel. „Víš, že Balendin je emoční lích. Pocity druhých mu dodávají sílu, zvláště pocity cílené na něj těmi, kdo jsou fyzicky v jeho blízkosti.“

Kaden znovu kývl. „Pamatuju si na náš souboj v Kostěných horách.“

„Až na to, že v Kostěných horách nás bylo jen málo, ze kterých mohl čerpat svou sílu,“ řekl Talal zahořkle. „Teď jich má stovky, tisíce. Jeho legenda každým dnem roste a s legendou roste jeho síla. Jestli prorazí skrz severní frontu, bude to jen horší. Než dojde do Annuru, bude stejně mocný jako Arim Hua, stejně mocný jako největší z Atmani. Možná víc.“

„A tohle je hrozba,“ vstoupila do toho Gwenna, „o níž si myslíš, že možná není tak zlá jako Ran il Tornja, který, pokud teda já můžu do prdele říct, je jediný, který ty bastardy drží zpátky.“

„Netušil jsem…“ spustil Kaden a utichl.

Za těma hořícíma očima bylo něco nového, jakási sotva postřehnutelná změna v tom, jak se držel. Gwenna se snažila označit, co vlastně vidí. Hněv? Strach? Než tomu výrazu stihla dát jméno, byl fuč.

„A proč si myslíš,“ naléhala na něj, „že jsou tvá sestra a její generál tak nebezpeční?“

„Možná nejsou,“ přiznal tiše. „Ne ve srovnání s hrozbou, kterou jste popsali.“

Gwenna ho ostražitě sledovala. Žádala ho, aby odhlédl od nenávisti k muži, který mu zabil otce, od žárlivosti na sestru, která mu ukradla trůn. Nechtěla po něm málo. Myslela si původně, že potrvá celé hodiny, než ho přesvědčí, jestli to vůbec bude možné. Místo toho to teď vypadalo, že vstřebal nová fakta v řádu několika okamžiků.

„Ale pořád jsi odhodlaný pokračovat v téhle válce proti Adare,“ řekla a zakroutila hlavou.

„Vlastně ne.“

„Co to znamená?“

„Že jí sněm navrhl příměří. Víc než to – dohodu. Nabídku, abychom ukončili veškeré nepřátelství. Ona bude dosazena zpět na Netesaný trůn i se všemi svými tituly a poctami, zatímco sněm si ponechá legislativní moc.“

„Jako že vy budete dělat zákony a ona je bude vykonávat?“

Kaden přikývl.

„To nebude fungovat,“ řekla Annick od dveří a ani se neobtěžovala ohlédnout se přes rameno.

Kaden se k ní obrátil. „Proč ne?“

„Ten, kdo má moc, zničí toho, kdo ji nemá.“

„Podle dohody si moc rozdělíme.“

„Rozdělená moc,“ odfrkla Gwenna. „To zní slibně.“

„Ještě před okamžikem jsi mě nutila,“ odvětil Kaden, „abych se s Adare a il Tornjou usmířil.“

„Doufala jsem v nějaké uspořádání, které by mohlo trvat déle než týden.“

Kaden neodpověděl. Místo toho se na ni díval přes stůl a zdálo se, že to trvá velmi dlouho. Gwenna se mu vydržela dívat do očí, odolala chvilkovému nutkání vyplnit prázdný prostor slovy. Když mohl on sedět mlčky, může i ona.

„Proč jste se sem vrátili?“ zeptal se nakonec. „Do Annuru?“

„Abychom zjistili, co se doopravdy děje.“ Zaváhala, pak mu řekla zbytek. „A ujistili se, že tu Valyn není, že přece jen nějak nepřežil.“

„A teď, když víte, co se děje,“ zeptal se Kaden tiše, „teď, když víte, že je Valyn mrtvý, co uděláte?“

Nebylo poznat, zda jím Valynova smrt pohnula.

Gwenna se podívala přes rameno na Annick, na okamžik pohlédla Talalovi do očí, pak se otočila zpátky ke Kadenovi. „Musím to probrat s letkou.“

„Co kdybych vám mohl poskytnout loď zpátky na Ostrovy?“

„Boj postupuje směrem sem,“ vložila se Annick od dveří do hovoru. „Ne k Hnízdu.“

Kaden kývl. „A pomohlo by nám k výhře, kdybychom měli ptáky. I dva nebo tři by znamenali obrovský rozdíl. Měli bychom přesná hlášení o pohybech vojsk, mohli bychom mnohem rychleji předávat rozkazy od armády k armádě, dokonce se pokusit dostat k… Dlouhé pěsti, Balendinovi, aniž bychom museli prorážet skrz celou urghulskou armádu.“

Gwenna zkoumala jeho netečnou tvář, pak se odvrátila, dívala se na rozvířené částečky prachu a snažila se oddělit emoce od rozumu.

„Dává to smysl,“ řekl Talal nakonec. „Jestli na Ostrovech přežili nějací ptáci, zůstanou tam. Neopustí svá hnízda.“

„Mohl bych vám opatřit loď,“ dodal Kaden. „Připravenou vyplout s ranním přílivem.“

Gwenna zuřivě zakroutila hlavou. „Cesta lodí potrvá věčnost a Annick má pravdu. Boje míří sem, a děje se to teď. Proč jsi někoho neposlal před devíti měsíci?“

„Poslali jsme,“ hájil se Kaden a díval se jí přitom do očí. „Poslali jsme půl tuctu expedic.“

„A?“

„A nikdo z nich se nevrátil.“

„Co se jim stalo?“ zeptal se Talal.

Kaden zakroutil hlavou. „Netušíme.“

„Dovol, abych si to vyjasnila,“ řekla Gwenna. „Ty jsi poslal Daveen Shaleel zpátky na Ostrovy, aby odtamtud přivedla ptáky, a ona prostě kurva zmizela?“

„Ne. Shaleel chtěla jít, ale sněm to zamítl. Byla nejvýše postavený kettral, který přežil a vrátil se do Annuru. I bez ptáka nebo bez plnohodnotné letky má příliš velkou cenu, než abychom ji riskovali.“

„Ale my jsme postradatelní,“ řekla Gwenna.

Kaden se jí podíval do očí. „Ano. Vy jste postradatelní.“ Povytáhl obočí. „Půjdete?“

„No teda. Do háje.“ Obrátila se k letce. „Talale? Annick?“

„Nevidím pro nás jinou možnost,“ odvětil lích hrobovým hlasem.

Annick jen kývla.

Gwenna si je oba chvíli prohlížela. To ʾKentem políbené konečné rozhodnutí už zase viselo na ní.

„Fajn,“ řekla nakonec. „Ať už tam čeká cokoli, nemůže nás to zabít, když to nepoděláme.“

7

„Dvacet kroků,“ trval Lehav zarputile na svém. „S připravenými zbraněmi.“

Adare zavrtěla hlavou. „Padesát kroků. Žádné viditelné meče.“

„To je šílenost. Lůza by tě mohla zabít tucetkrát za sebou, než by se mí muži dostali tak blízko, aby ti mohli pomoct.“

„To by musela být velice obratná lůza, Lehave. Buď to, nebo bys musel s sebou vzít stovku svých nejpomalejších mužů.“

Voják podotkl půltucetkrát, že jeho nové jméno, to, které mu ve snu udělila bohyně Intarra, je Vestan Ameredad – Štít věrných. Ona však i nadále používala jméno, kterým se jí představil, když se poprvé setkali, oba po kotníky v blátě v annurské Parfémové čtvrti.

Být štítem věřících bylo sice hrozně fajn, ale Adare byla obklopena lidmi s novými jmény, novými identitami, obklopena lží a životy pečlivě na míru ušitými tak, aby zakryly pravdu a zastřely minulost. Lehava mohla alespoň oslovovat jménem, které mu dala matka, když se ještě kroutil a byl od krve, dřív, než vůbec slyšel o Annuru, Intaře nebo o samotné Adare. Trvat na rodném jméně bylo sice podivné, ale Adare to připadalo svým způsobem jako upřímnost, a kolem ní teď neleželo zase tolik pravd, aby se jich mohla zříci.

Tenhle velitel Synů plamene byl mladý – možná o půl tuctu let mladší než Adare – ale měl ruce vojáka a oči náboženského fanatika. Adare ho sledovala, jak bičuje své muže za laxnost a rouhání, viděla ho klečet při modlitbě v aergadském sněhu za svítání i za soumraku, zahlédla ho ze své věže, jak běhá kolem hradeb a od pusy mu jde v mrazivém vzduchu pára. Pamatovala si na jejich setkání v Olonu téměř před rokem, kdy jí hrozil, že s ní nakrmí plameny. Možná byl mladý, ale byl tvrdší než většina mužů, které poznala, a ke své povinnosti strážce přistupoval se stejnou vervou jako ke všemu ve svém životě.

Teď se na ni díval a kroutil hlavou. „Těch sto mužů, které jsi mi dovolila, jsou ti nejspolehlivější, ale je to stovka proti celému obyvatelstvu města. Vaše Zářivosti.“

Zdvořilost veliteli Synů plamene stále ještě nešla. V těch slovech nebyla neúcta, ale většinou, stejně jako teď, zněla, jako by ho napadla až dodatečně, jako titul, k němuž zůstával více či méně netečný.

Byla to dobrá připomínka, pokud tedy Adare vůbec nějakou potřebovala, toho, jak je její situace komplexní. Il Tornja a legie za ni bojovali, protože byla Malkeenianová, jediná z rodu, která zbyla a zdála se ochotná sedět na Netesaném trůně. Ovšem Lehav a všichni Synové plamene v sobě dál chovali svou starou nedůvěru vůči říši. Následovali Adare kvůli tomu, co se stalo u Věčně hořící studny, kvůli zářivé krajce jizev vetknuté do její kůže, kvůli plamínkům v jejích očích. Byl to Intařin dotek, čemu na ní důvěřovali. Říše, kterou se tak urputně snažila zachovat, byla přinejlepším vedlejší, něco, co se dá po použití zahodit.

„Ať už jsme v Aergadu za posledních devět měsíců dělali cokoli,“ pokračovala Adare, „Annur je moje město, moje hlavní město. Vyrostla jsem tam.“

„Já taky,“ odvětil, „a brzy jsem se naučil mu nedůvěřovat. Annuru ne. Ani Annuřanům.“

„Dobře,“ řekla Adare s očima upřenýma na město rozprostřené směrem na jih. „Tvoje práce není důvěřovat lidem – máš se starat o mé bezpečí.“

I tohle byla změna. V Aergadu bylo na dvacet aedolianských strážců, mužů, které Fulton nabral, když téměř před rokem procházel Annurem. Adare neměla důvod zpochybňovat jejich oddanost ani službu, ale po Aats-Kylu jí dělali starosti.

Podle Valyna si kontingent Aedolianů přišel pro Kadena a v nevydařené snaze ho zabít povraždil skoro dvě stovky mnichů. Fulton, Aedolian, který ji hlídal od dětství, prokázal svou loajalitu tucetkrát, dokázal ji i svou smrtí. Jenže ti ostatní, to bylo už jen příliš mnoho zběžně známých tváří, spousta velkých mužů v lesklé zbroji. Aedoliané přísahali, že budou střežit císařskou rodinu, ale Adare nezapomněla, že to byl Ran il Tornja, o stovky let dříve a pod jiným jménem, kdo Aedolianskou gardu založil.

Oproti tomu Synové plamene byli její: riskovala vše, aby se s nimi v Olonu usmířila, a oni ji následovali na sever, nejprve aby bojovali s il Tornjou, potom v zoufalé snaze zastavit Urghuly. Téměř rok teď už pochodovali pod její vlajkou, zpívali své hymny a pronášeli modlitby, když ji střežili v táboře a v zámku, krváceli a umírali za svou Bohyni světla a za Adare, za ženu, o níž věřili, že je Intařina prorokyně. A tak přišli Synové plamene na jih, do Annuru, zatímco Aedoliané byli svoláni do své vlastní jednotky, aby bojovali s Urghuly.

Pochod do Annuru byl vyčerpávající, a to nejen fyzicky. Dlouhé míle mezi Aergadem a hlavním městem poskytovaly Adare spoustu důkazů o tom, jak zklamala svou říši. Ačkoli bylo jaro, polovina polí, které míjeli, ležela ladem – farmáři prchli, zda před Urghuly, nebo před hrozbou banditů, to Adare nemohla tušit. Tři města, která minuli, byla vypálena do základů a téměř každý den projížděli kolem mrtvých těl, z nichž některá mlčky hnila v příkopech, jiná visela za končetiny na černých borovicích. Ve většině případů bylo nemožné říci, zda se zabíjelo ze zločinu, nebo ze spravedlnosti.

Ne že by na tom záleželo. Annur se hroutil; a přestože se Adare příjezdu do hlavního města velice obávala – bála se osudu, který by ji tam mohl potkat –, s každou další mílí byla stále více přesvědčená, že se musí vrátit, že se musí alespoň pokusit urovnat rozkol, který vrážel klín mezi její národ. Každá mrtvola, kterou minuli, byla jako ostruha do boku, každý spálený farmář byl výčitkou, jež ji nutila pospíchat, pospíchat. Teď, když sem přijeli, byl čas se přesvědčit, zdali přežije svůj kvapný návrat.

„Máš sto mužů, Lehave,“ řekla Adare tiše. „Na mou ochranu na cestě to stačí, ale tady ne.“

„Když budeme blíže,“ řekl, „můžeme utvořit fungující kordon –“

Přerušila ho tím, že mu položila ruku na rameno. „Lehave. Jestli v těch městských ulicích čeká desetitisícový dav, aby mě roztrhal jednu končetinu po druhé, nemůžeš jim v tom zabránit. Je jedno, jak moc blízko u mě tví muži půjdou.“

Ta slova byla pronesena s lehkostí, ale odporovala křeči v jejím žaludku. Po devíti měsících v exilu v Aergadu málem zapomněla, jak je hlavní město říše ve skutečnosti velké, přehršel chrámů a věží, domů a bud, rozprostírající se přes polovinu Šíje. Mohli jste do města vstoupit Západní bránou a dojít východním směrem podél Cesty bohů po většinu dopoledne, než byste došli k Paláci úsvitu, jehož rudé zdi se svažovaly do přelévajících se vod Zlomené zátoky; cesty vedoucí severojižně byly téměř stejně dlouhé.

Samozřejmě že tohle všechno nebýval vždy jen Annur. Z místa, kde Adare stála, uprostřed Císařské cesty, mohla stále rozeznat starší shluky staveb, soustředěných v údolíčcích. Kdysi to bývala samostatná města – Stokvěty, Nefrit, Staří Jeřábi, Nový Jeřáb – každé s vlastním tržním náměstíčkem a hloučkem nízkých chrámů, nezávislých, a v každém z nich vládl pán nebo obchodní sněm nebo starosta, než je město Annur, hltající vlastní úspěch, spolklo.

Teď se země mezi těmi starými vískami, půda před sto lety využívaná k pěstování a pastvě, stala domovem nové sídelní vlny – hrubých barabizen a tavern nalepených na sobě v nepřehledných čtvrtích, které se za uplynulá desetiletí poskládaly do své vlastní nelogičnosti nových domů postavených na základech starých, střech krytých tržnic klenoucích se přes prostor mezi tím vším, až se nakonec země na jih od Adare a na východ od slabého mořského oparu proměnila v jednolitou fasádu lidského osídlení: v severní tvář Annuru.

Adare by tu tvář mohla zkoumat celý den. Problém však byl, že neviděla nic, co je za ní. Plochá zemědělská půda, na které stála, jí nedávala možnost shlédnout dolů na město, prohlédnout skrz domy nejnovějších přistěhovalců, špehovat srdce hlavního města. Viděla ubohé domky nahuštěné jeden na druhém, záblesky vzdálených věží, šikminy a špice palácových střech na svazích Hrobů, zelenku zkorodované mědi, a potom, nad tím vším, jako oslnivý nůž zapíchnutý v širokém břiše oblohy – Intařino kopí.

Skleněné stěny věže se leskly v načervenalém odpoledním světle, které se odráželo a lámalo, až celé Kopí zářilo žlutooranžově, jako by bylo osvícené zevnitř. Adare natáhla krk. Vrcholek věže, tak často ztracený v mracích či mlze Zlomené zátoky, byl dnes vidět, neuvěřitelnou vzdáleností mezi ní a městem dole osekaný do tenka jako špička jehly. Adare tucetkrát stanula na vrcholku té jehly, aby se dívala na slavnostní ohně zapalované dvakrát ročně o slunovratu, a kdysi, jako malá holka, přihlížela, jak její otec dal rozkaz podpálit město. Nyní se to zdálo neskutečné, jako by věž nebyla jejím domovem, ale nějakým cizím, nepředstavitelně vzdáleným místem, relikvie z jiné země a jiného života.

Adare se odvrátila od Kopí, aby znovu konfrontovala Lehava.

„Důvěřuji ti,“ řekla tiše. „Důvěřuji tvým mužům, a nade vše věřím ve vůli bohyně.“

Nebyla to ve skutečnosti pravda, ale podobný typ tvrzení Lehav obvykle akceptoval. Tentokrát však zakroutil hlavou.

„Mezi důvěrou, již vkládáš v bohyni a ve mě, by nemělo existovat žádné srovnání.“ Ukázal k městu. „Kdybych během celého vyjednávání stál u tvého ramene, nedokázal bych ti zaručit bezpečí. Je tu příliš mnoho proměnných, příliš mnoho linií útoku, příliš –“

Adare mu skočila do řeči. „Ale to přesně říkám já.“

Ta slova ho zarazila.

Než Adare pokračovala, pokusila se ztišit hlas. „Já nepotřebuju záruku, Lehave. My oba uděláme, co bude v našich silách, ale je jen v Intařině moci nás buď ochránit, nebo ne. Potřebuju, abys držel Syny zpátky, aby po většinu času nebyli nikomu na očích, protože až vjedu do města, potřebuju, aby annurský lid spatřil císařovnu, sebevědomou a jistou, jak se vrací do svého domova.“

„Císařové mívají stráže. Tvůj otec nejezdíval prostředkem Cesty bohů bez doprovodu.“

„Můj otec měl luxus stabilní vlády. Seděl na svém trůně jistě. Mohl si před veřejností budovat bezstarostný obraz.“

Avšak bezstarostnost nebylo to nejlepší slovo, které by popisovalo jejího otce. Sanlitun býval rozvážný, přemýšlivý vládce, dokonce ostražitý. Jenže Adare si naopak nemohla dovolit ostražitost. Téměř rok pobývala mimo město a neuplynul jediný den té nepřítomnosti, aby o ní ten ʾShaelem zplozený sněm nevypustil nějakou ostudnou zvěst. Její špehové se ponejprv zdráhali říct jí většinu těch fám, protože se báli, nikoli bezdůvodně, že jen pronést takové pomluvy otevřeně před císařovnou by je mohlo stát nejen postavení, ale také život. Adare však trvala na pravdě bez příkras. Jestli měla sloužit lidem, vládnout jim, potřebovala chápat, co si myslí – a tak si to všechno vyslechla:

Že je il Tornjovou děvkou, sexem posedlou loutkou vypočítavého generála. Že je líška, která využila svou moc k tomu, aby zabila Uiniana, a potom, později, zfingovala zázrak u Věčně hořící studny. Že Sanlituna zavraždila sama, vlákala svého otce do Chrámu světla, aby ho probodla, zatímco se modlil. Že byla najatá Antherou, nebo Manjarijci, nebo Spojenými Městy – podrobnosti se měnily s každým mluvčím –, usilujíc o svrhnutí Annuru, odhodlaná předat říši do rukou jejích odvěkých nepřátel.

Nekonečné lži byly vyčerpávající, k zlosti. Slyšet po devíti měsících obrany Annuru před Urghuly, že je agentkou, která usiluje o zničení Annuru, v ní budilo touhu řvát, chytnout někoho pod krkem a zatřást s ním, přivést půl tuctu těch ʾKentem políbených koňáků do hlavního města a vypustit je do ulic, jen aby ti bastardi viděli hrůzu, kterou se ona ve dne v noci snažila zadržet.

Uvědomila si, že ji bolí klouby na rukou, a když shlédla, zjistila, že rukama svírá otěže a kroutí je tak, až se jejich kůže zarývala do její vlastní pokožky. Pomalu uvolnila sevření. Chyba byla ve sněmu, ne v annurském lidu. Těžko můžete házet vinu na městské obchodníky, pradláky, řemeslníky a stavitele za to, že se nechali strhnout ke lžím svých vůdců. Oni konec konců nebyli na severu. Neznali Adare, nemohli sledovat, jak funguje její mysl. Pokud tuhle Malkeenianovou vůbec kdy zahlédli, bylo to většinou v císařském procesí, na chvilku, za meloucím se davem, skrz kordon strážců a vojáků.

Jela teď na koni sama, aby to dala do pořádku. Aby se jim ukázala.

Dlouze se nadechla, podívala se na Lehava a zamyslela se nad tím, jak moc si povšiml jejího rozrušení. Jestli ji ten muž předtím sledoval, teď se díval na město. „Já nechci umřít,“ řekla nakonec. „Ale jsme ve válce, Lehave. O mečích a bojových formacích nevím vůbec nic, ale vím, že nemůžeš vyhrát bitvu, když nebudeš riskovat. Poslouchej mě, když ti tohle říkám, a poslouchej mě dobře: tuhle bitvu nepřežijeme – ani ty, ani já, ani nikdo z těch mužů –, pokud se na mě lidé nepodívají a neuvidí ženu, která věří v sebe, v říši a v ně.“

„Jsou to hlupáci,“ odvětil muž. „Nemají potuchy, čemu mají věřit.“

Adare sklíčeně zavrtěla hlavou. „Můj otec mi kdysi něco pověděl a já jsem to nezapomněla: ‚Když se lidé chovají jako hlupáci,‘ řekl, ‚je to proto, že je jejich vůdce zklamal.‘“

: : :

Dlouho k ní nikdo nepromluvil jediné slovo. Jela prostředkem rušné ulice v proměnlivém přílivu klidu. Všichni lidé, které minula – majitelé obchodů a vozkové, metaři ulic a zelináři –, se jí odmítli podívat do očí. Svým způsobem to nebylo nic nového. Adare si za celý život zvykla, že její oči jsou lidem nepříjemné. Dokonce i vysoce postavení ministři a atrepové kolem ní raději proplouvali, aniž by se na ni podívali, upírali oči jinam a jakmile se přiblížila, přidali trochu do kroku.

Dlouho to bylo takto – celé město se vyhýbalo jejímu pohledu. Přesto ji následovali, shlukovali se jako ptáci u hromádky drobečků, drželi se, jak se zdálo, v bezpečné vzdálenosti, šeptali si, syčeli, téměř neslyšně se dohadovali, tucty, potom desítky a desítky opouštěly své každodenní záležitosti u příležitosti oslavy nebo krveprolití.

Ať je to oslava, modlila se Adare.

Jenže nebyla.

Když dojela na Cestu bohů – vyjela právě směrem k masivní mramorové soše Anlatuna, než zatočila na východ – rozkřikla se zpráva o jejím příjezdu natolik, že hlouček, jenž ji následoval, nabobtnal v dav. Z bočních ulic a uliček proudilo více a více lidí, a když ji konečně spatřili, prudce se zastavili, couvli, znenadání zmlkli. Všichni jako by prožívali stejný šok, jako by slovům sousedů nevěřili – Poslední Malkeenianová. Sama ve městě. Jede na jih. Ten šok však opadával a dav se začínal stahovat blíž.

Jak se Adare ubírala po Cestě bohů, srdce jí pod žebry bušilo. Lehava a jeho Syny ztratila z očí. Někde tam sice byli, ztracení v přílivu lidí, pravděpodobně dost blízko, aby slyšeli její křik, ale moc daleko, aby to bylo něco platné. Začínala zpochybňovat moudrost rozhodnutí, že s sebou nevzala Syny, ale na nějaké zpochybňování už nebyl čas. Vrátila se do Annuru. Visely na ní tisíce očí. Dva tisíce. Pět. Nedaly se spočítat. I hlasy sílily, a to tak, že už skoro neslyšela klapání kopyt svého valacha na obrovských dlažebních kamenech. Přemohla nutkání otřít si zpocené dlaně o roucho, dívala se stále vpřed, soustředila se na Intařino kopí v dálce.

Alespoň jsem s sebou nevzala Sanlituna. Ta myšlenka ji uklidňovala. Ať už se nadále stane cokoli, ať už ten rostoucí dav udělá cokoli, její syn byl stovky mil odtud, v Aergadu, schovaný za zdmi hradu s Nirou, která ho hlídá. Je v bezpečí, připomínala si Adare.

Pak dopadl první kámen.

Trefil ji těsně pod oko – horká bílá exploze, která ji napůl sundala z koně. Adare měla chvíli co dělat, aby se udržela rovně, aby viděla i něco jiného než zářivý jas bolesti. Povedlo se jí udržet v sedle buď s trochou štěstí, s boží přízní nebo čistou silou vůle. Po tváři jí stékala krev v širokém horkém proudu. Žaludek se jí sevřel, vzedmul se; myslela si, že se pozvrací. Pak, když to přeprala, zjistila, že něco provolávají, znovu a znovu vykřikují totéž slovo: Tyranka. Tyranka. Tyranka.

Její kůň se snažil prchnout, ale ona mu pevně přitáhla otěže. Jestli dav nabyde dojmu, že se snaží utéct, roztrhá ji na kusy. Nejradši by se schoulila do sebe, do klubíčka, zakryla si zakrvácenou tvář pažemi předtím, než někdo hodí další kámen. Místo toho, když se jí podařilo dostat koně opět pod kontrolu, pustila otěže, pomalu roztáhla ruce a její tělo bez brnění se odevzdalo davu. Na chvíli ztichli a ona do toho ticha promluvila.

„Nazýváte mě tyrankou. Vrací se snad tyran sám a neozbrojen do města, které ho nenávidí?“

Ta slova nemohla dolehnout dál než na tucet stop, ale Adare pozorovala, jak působí na ty nejbližší. Vypadali zmateně, váhavě, jako by si najednou přáli, aby byli dál, pryč od centra bouře, která měla vypuknout. Dav je ale stejně tlačil vpřed, svou nezměrnou vahou je nutil přistoupit blíž.

Nikdy nemluv k davu. Slova jejího otce, uvážlivá a jistá. Zvláště ne k tisícům. Vždycky mluv k jednomu člověku.

Se zrakem rozmazaným bolestí si Adare vybrala náhodně jednu ženu, vychrtlou, ve středním věku, s košíkem na boku, prostě jednu z milionu Annuřanek, kterou sem přivedla zvědavost. Když Adare znovu promluvila, zaklesla se do pohledu té ženy, jako by to byl její podpůrný sloup, kopí, o které se lze opřít.

„Mí generálové mi řekli, že mám s sebou vzít armádu, ale já ji nepřivedla. Mí strážci mě nutili obklopit se jejich ocelí; odmítla jsem. Mí rádci mě chtěli uprosit, abych se vrátila do Annuru v přestrojení nebo uprostřed noci, proplížila se ulicemi se zakrytýma očima i tváří.“ Nepatrně zvedla bradu. Na tváři cítila teplou krev. Hlava jí třeštila bolestí. Pomyslela si, jestli nakonec přece jen nespadne ze sedla. „Neudělala jsem to. Neudělám to.“

Další kámen jí odřel bradu. Třetí, maličký kamínek, menší než první dva, zato však ostrý jako nůž, ji škrábl do tváře kousek pod oko. Její tvář byla nyní zcela zalitá krví. Kapala na rukávy jejího roucha, na kůži jejího sedla. Kůň vycítil z davu napětí a začínal sebou pod ní už zase cukat, ztěžka frkal a házel hlavou, hledal cestu ven.

Ubohé zvíře nechápalo pravdu, v mlhavých pochodech své zvířecí mysli ani nemohlo chápat, že cesta ven prostě není. Nikdy nebyla. Už od chvíle, kdy Adare o rok dříve prchla z Paláce úsvitu. Už od chvíle, kdy Ran il Tornja vrazil do jejího otce nůž.

A teď mě zabijí, pomyslela si Adare. Tady umřu, zde, v ulicích města, kde jsem se narodila.

Zhuštěný, divoký dav už příliš ztěžkl. V kterémkoli okamžiku se ta těla nahrnou vpřed a zhroutí se do křehkého prostoru, kde jela ona. Přiletí další kámen, pak další a další, dokud nepadne rána, která ji nakonec srazí ze sedla. Její kůň opět odfrkl na pokraji paniky. Adare pobídla zvíře patami – lépe zemřít v pohybu, než nehybně stát. Jeden krok. Pak další. A k jejímu překvapení se kroužek volného prostoru kolem ní udržel.

Snažila se přečíst z nejbližších tváří nějaké výrazy. Byl tam hněv, překvapení, nevěřícný údiv, zkroucené rty, zúžené oči, namířené prsty. Několik z nich se pořád ještě snažilo provolávat slovo tyran, ale většina toho nechala. Nemilovali ji, ale jejich zvědavost převládla nad zlostí, alespoň na chvíli. Byla to příležitost a Adare se jí chopila.

„Přišla jsem,“ řekla a zvýšila hlas, „abych uzdravila ránu v srdci Annuru, abych se postarala o nápravu škod, i kdyby to znamenalo mou smrt.“

„Nebo protože vás Urghulové vytlačili ze severu,“ zařval muž o několik kroků dál. Obrovský, s křivou tváří. Neupravenými vousy. Adare se mu podívala do očí.

„Moje armády stále drží severní frontu –“

Přerušily ji výkřiky bolesti a překvapení, řev vojáků a dusot kopyt na kameni. Lidé se vyděšeně otáčeli, strach už mezi nimi rozkvétal jako květina a Adare se otočila s nimi a pátrala po zdroji zvuku. Při pohledu na muže na koních skrz ni projela hrůza, strach, že Lehav neuposlechl jejích rozkazů, že nějak posbíral Syny k zoufalému útoku do moře těl.

Avšak jak se jezdci přibližovali, viděla Adare, že to vůbec nebyli Synové plamene. Zírala na jezdce, kteří vjeli do davu a oháněli se holemi a naplocho sklopenými meči. Ta zbroj jí k Synům neseděla – samá ocel, žádné bronzové zdobení – a bylo jich příliš mnoho: tři stovky, možná čtyři, a další už proudili z bočních ulic, poráželi annurské muže a ženy a přitom kleli.

Nesnažili se zabít, to bylo jasné, ale když se někdo pořádně ožene několika librami oceli – byť i plochou stranou meče – může člověka odrovnat. Adare užasle zírala, jak se mohutný válečný oř vzepjal, ve světle se zaleskly ocelové podkovy a roztříštily lebku nějaké ženy. Muž vedle ní vykřikl, byl to pronikavý, žalostný skřek plný vzteku, a snažil se uchopit ženu do náručí, aby chránil to, co se už ochránit nedalo. Zezadu dostal do hlavy obuškem, skácel se, pořád přitom držel ženu a obě těla zmizela pod dupajícími botami a drtivými kopyty koní.

„Dost!“ vykřikla Adare. „Zastavte to!“ V břiše jí bublala nevolnost, hrůza přebila veškerou bolest. „Přestaňte!“

Bylo to marné. Dav, ještě před pár okamžiky připraven vraždit, se rozdrobil a úplně na Adare zapomněl. Jediné, co chtěli, bylo utéct. Panikařící muži a ženy vráželi do jejího koně, sápali se jí po nohách, chňapali po jejích otěžích a sedle, snažili se vytáhnout nahoru, pryč od násilí. Jeden muž ji chytil za koleno a nadával, jak se ho někdo za ním, chlapec sotva desetiletý, snažil odstrčit. Adare se zoufale držela okraje sedla a kopala uvězněnou nohou, až muže setřásla, pak ho kopla botou do tváře. Zařval, nos rozbitý, pak šel k zemi, pod nohy svých bližních. Ne mrtvý, ale beztak odsouzený ke zkáze.

Lidé uskakovali z Cesty bohů do menších ulic, prchali do dveří a do krámků, škrábali se na podstavce soch, aby se dostali nad úroveň šílené vražedné tlačenice, a celou dobu jeli vojáci dál, jejich zbroj se leskla ve slunci, zbraně se zvedaly a zase klesaly v pozdním slunci, znovu a znovu a znovu.

Konečně jeden voják, menší než ostatní, ale nejblíže k Adare, zvedl obušek a ukázal na ni.

„Tady!“ zařval přes rameno. „Malkeenianová! Máme ji!“

Bylo zbytečné křičet. Adare si uvědomila, že je beztak po všem. Cesta bohů, ještě před pár okamžiky plná hluku, nyní hrozivě a naprosto ztichla. Vojáci se přibližovali, ale Adare si jich téměř nevšímala. Místo toho zírala na mrtvé.

Na zemi se válely tucty pokřivených těl. Některá se hýbala a při té námaze naříkala nebo plakala. Většina ležela nehybně. Tady byl mrtvý chlapec s ošklivě, nepřirozeně vykroucenou paží jako zlomeným ptačím křídlem. Tam byla polámaná žena, jejíž bílá, zdevastovaná žebra prorazila téměř nestoudně skrz kůži i šaty. Všude na širokých dlažebních kamenech se tvořily krvavé louže.

Malý voják pobídl koně, projel hromádkou mrtvol, mužů a žen, kteří zemřeli a drželi se při tom, pak najel přímo vedle Adare. Na chvíli ji napadlo, že by utekla, ale nebylo kam. Místo toho se k muži otočila čelem.

Když sundal helmu, viděla, že lapá po dechu a potí se. Nějak přišel k otevřenému šrámu těsně pod linií vlasů, ale on toho nedbal. Jeho oči, v zapadajícím slunci jasné, se upíraly na ni.

„Tak moc jste mě chtěli mrtvou,“ utrhla se na něj Adare, překvapená, že se jí neklepe hlas, „že jste si prosekali cestu vlastními lidmi?“

Voják zaváhal a ruka s obuškem mu povolila. Podíval se na těla, pak opět na Adare.

„Vidět vás mrtvou?“

„Nebo zajatou,“ odvětila chladně. „V železech.“

Muž zavrtěl hlavou, nejprve pomalu, pak horlivěji, a při tom protestu se uklonil v sedle. „Ne, Vaše Zářivosti. Vy to nechápete. Poslal nás sněm.“

„Já vím, že vás poslal něm,“ řekla Adare a v útrobách už se jí přelévalo nechutné zděšení. Bylo to jediné vysvětlení.

„Jakmile se to doslechli, poslali nás, svolali nás tak rychle, jak to jen šlo. Strašlivě jste riskovala, Vaše Zářivosti, když jste přijela do města bez ohlášení. Jak to uslyšeli, vyslali nás.“

Adare na něj zírala.

Jsem to ale hlupačka, pomyslela si Adare sklíčeně a pravda ji šlehla přes obličej jako bič. Byla zlitá krví, horkou, lepkavou na její tváři. Otřela si rukou čelo. Ruka zůstala krvavá.

„Jste zraněná vážně, Vaše Zářivosti?“ zeptal se muž. Teď už byl ustaraný, na pokraji strachu.

Adare zkoumala krev, lesknoucí se na její tmavší dlani. Chvíli ji sledovala, pak shlédla na dlažební kameny, na těla, jež se tam válela, tucty lidí ušlapaných k smrti, s vypoulenýma očima, končetinami zpřeházenými v ohavných pózách jejich paniky.

Jsem hlupačka, a kvůli mé hlouposti zemřeli lidé.

Samozřejmě že byli připraveni ji zabít. Pravděpodobně by to udělali, kdyby nepřijeli vojáci. Nezáleželo na tom. Byli to její lidé. Annuřané. Muži a ženy, na jejichž ochranu přísahala jak veřejně, tak v soukromí, a teď byli mrtví, protože měla tu idiotskou myšlenku, že se triumfálně vrátí do svého rodného města. Myslela si, že riskuje jen svůj vlastní život.

Tak hrozně, hrozně hloupá.

„Teď jste v bezpečí, Vaše Zářivosti,“ řekl voják. Zasunul obušek za opasek a ještě jednou se uklonil v sedle. Ostatní se kolem ní uspořádali do kordonu hlubokého na deset mužů. Adare neměla ponětí, jakého nepřítele hodlají zastrašovat. „S námi jste v bezpečí,“ řekl znovu voják.

Adare zavrtěla hlavou a zírala na jednu mrtvolu rozpláclou na zemi. Byla to ta žena, ta jedna osoba v davu, ke které promlouvala, hnědé oči slepě upřené do nebe.

„V bezpečí,“ řekla Adare. Chtělo se jí brečet, zvracet, křičet, ale křik ani pláč se k císařovně Annuru nehodí. „V bezpečí,“ řekla znovu, tentokrát tišeji, a těch pár slabik jí žluklo na jazyku.

8

Gwenna stála na přídi Vdovina přání a mžourala k obzoru. Ačkoli nad hlavou měla jasné nebe, východní obloha se vlivem bouře a příchozí noci vybarvila jako sytě fialová modřina, tmavší než samotné moře. Nad nízkými přelévajícími se vlnami nerozeznávala žádnou zemi, ale mořští ptáci, hřadující v lanoví, byli znamením, že jsou už blízko.

„Odteď si vezmeme malý člun,“ řekla Gwenna, když se otočila ke kapitánovi lodi.

Quen Rouan zvedl huňaté obočí. „To bych nedoporučoval.“

„Neprosila jsem se vás o doporučení.“

Gwenna proti Rouanovi nic neměla. Dvanáct dní na lodi a on se k její letce choval s úctou, dokonce s pokorou. Během bouřkové přeháňky, která je zastihla na východ od Zlomené zátoky, si se svým plavidlem počínal dobře, své muže měl pevně v rukou a na nic se nevyptával. Gwenna ho jednoho klidného odpoledne sledovala, jak skočil do vody s lanem kolem pasu, aby odtamtud vytáhl pero albatrosa plovoucí na vlnách. Pro mou dceru, řekl, když ho muži vytáhli zpátky na palubu. Ještě nikdy ho neviděla. Rouan byl dobrý námořník. Dobrý kapitán. Možná i dobrý člověk. O důvod víc, proč ho nenechat zabít.

„Nevím, kolik vám toho řekli o téhle konkrétní cestě…“ spustila Gwenna.

Rouan zvedl ruku, aby ji zarazil. „Pluju tam, kam se mi řekne. To je všechno. Tentokrát mi řekli, že vás mám doprovodit na Qirinské ostrovy, a Qirinské ostrovy jsou pořád ještě nejmíň třicet nebo čtyřicet mil na východ, záleží na tom, kolik času nám dnes uplynulo. To budu vědět, jakmile zapadne slunce a vyjdou hvězdy. Ať už jsme urazili jakoukoli vzdálenost, je to moc daleko, než abyste to zvládli na malém člunu.“

Gwenna odfrkla. „Gent a já jsme jednou veslovali sto mil, a to mi ještě ani nebylo třináct. Právě o tu vzdálenost jde, kapitáne. Lodě, které se k tomu ostrovu přiblíží příliš, se nevracejí.“

„Chápu to riziko,“ odvětil Rouan, ztuhl a podíval se na východ, jako by čekal, že z vln vyrostou vrcholky plachet.

„No, nemusí to být riziko. Ne pro vás. Spusťte člun do vody a budete nás mít z krku.“

Rouan zaváhal. Gwenna v tom zaváhání vyčetla hrdost, nechuť opustit poctivou práci nedokončenou, neochotu utíkat před neviditelnou hrozbou. Byl statečný, ale na tohle nebyl trénovaný.

Její hlas ztvrdl. „Já se neptám, kapitáne.“

Na chvíli se jí zahleděl do očí, pak stroze přikývl a obrátil se, aby vyštěkl rozkazy k půltuctu mužů na palubě. Byla to dobrá posádka a než se slunce posunulo mnohem níž po západní obloze, člun už se houpal ve vodě, jeho malý trup narážel do většího plavidla jako káče do své matky. Dva sudy vybavení – většinou jídlo, taky voda a náhradní zbraně – byly připraveny už před týdnem a pro Talala byla otázka chvilky, aby je zajistil pod sedadly člunu.

„Budete potřebovat plachtu,“ řekl Rouan. „Aspoň částečně.“

Gwenna zakroutila hlavou. „Ne, nebudeme.“

Začala se otáčet, ale kapitán ji zastavil rukou na paži. Gwenna sáhla pro nůž a měla tu ʾKentem políbenou věc napůl tasenou dřív, než rozum stihl ovládnout reflexy těla. Rouan se podíval na čepel, našpulil rty a odtáhl ruku.

„Svět je vzhůru nohama,“ řekl tiše. „To ti zaručuju. Ale ne každý se tě snaží zabít.“

Gwenna se přinutila pokrčit rameny. „Já mám jinou zkušenost.“

Dlouho se na ni díval.

„Kolik ti vlastně je?“ zeptal se nakonec.

Gwenna mu pohlédla do očí. „Záleží na tom?“

Muž pomalu zavrtěl hlavou. „Asi ne.“ Obrátil se k východu, kde na obzoru ležely ostrovy. „Co si myslíš, že najdete?“

„Teď, po dvou týdnech, se chcete začít ptát?“ řekla Gwenna. „Otázky lidi zabíjejí, stejně jako čepele.“

Nevzdával to. „Jen chci vědět, jaké jsou šance.“

„Všechno záleží na tom, čí šance máte na mysli.“

„Naše,“ řekl vážně.

„Vaše a moje?“

„Annuru.“

Gwenna už měla na jazyku nějakou legrácku, ale zarazila se. Byla to upřímná otázka a zasloužila si opravdovou odpověď. Shlédla dolů do člunu. Talal a Annick už byli na palubě, lích u jednoho z vesel, odstřelovačka na přídi s krátkým lukem volně v jedné ruce. Denní světlo rychle skomíralo a nízko visící slunce svítilo směrem k východu, takže hřebínky malých vlnek vypadaly na tmavé mořské hladině jako škrábance. Někde za tou tmou čekaly Ostrovy, vyvýšený atol jen sotva velký tak, aby se na něj vešla lidská osada, a pak, za ním, otevřená pláň lhostejného oceánu. Ohlédla se na Rouana.

„Naše šance jsou na houby.“

Zakroutil hlavou. „Nevypadáš, že by sis s tím dělala starosti.“

„Já?“ zeptala se Gwenna. „Já si pořád dělám starosti.“

„Těžkej způsob života,“ zamumlal Rouan.

Gwenna se na něj podívala, na tohoto muže, který sbírá pírka pro svou dceru někde daleko, který se bojí, že se jeho svět kolem něj možná hroutí. Hrubě ho poplácala po rameni. „Nevěděla jsem, že existuje snadná cesta.“

Annick pronesla poznámku o blížícím se kettralovi stejným hlasem, jakým by Gwenna mluvila o puchýři, který se jí už od vesla dělal na dlani. Ve skutečnosti zněla Annick o dost méně znepokojená ptákem, než Gwenna tím puchýřem, a to navzdory faktu, že jedno byla jen maličká nepříjemnost a druhé je pravděpodobně chce všechny zabít.

Gwenna, stále s veslem v ruce, se otočila na sedadle a hledala pohyb rýsující se proti tmavým mrakům, kupícím se na východě.

„Tam,“ řekl Talal a ukázal nahoru, výš, než se dívala ona. „Vypadá to jako hlídka. Řekl bych pět mil daleko.“

„No, kurva,“ řekla Gwenna.

Podívala se zpátky na západ. Nebyli od Vdovina přání moc daleko – možná míli – a slunce během několika posledních záběrů vesel právě zapadlo za horizont. Stále dokázala rozlišit tmavé linie stožárů lodi, plachtu napnutou ve večerní bríze a v posledním rudém světle ztraceného slunce. V houstnoucím šeru vypadala nadutá plachta, jako by byla v plamenech.

„Kurva,“ řekla Gwenna znovu.

Pro její letku to ale vlastně bylo štěstí. Loď nebylo možné přehlédnout. Ať už na tom ptákovi letěl kdokoli, téměř s určitostí se zaměří na velkou loď, a s trochou štěstí se na ni bude soustředit tak moc, že přehlédnou Gwenninu loďku se staženou plachtou, jak se tiše sune vlnami. Náhle se jí vybavil rozhovor s Rouanem, včetně její prostořeké poznámky: Všechno záleží na tom, čí šance máte na mysli.

„Sudy ven,“ řekla s očima pořád ještě upřenýma k lodi. Rouan stočil kurs na západ hned poté, co je vysadil, a přídí mířil pryč od ostrovů. Na tom však nezáleželo. Žádná loď nedokáže předstihnout letícího ptáka. „A my přes palubu. Talale, máme dost oceli na to, abychom potopili tuhle malou potvoru?“

„Ještě nás nedostihli,“ odtušil tiše. „A uplavat čtyřicet mil je docela štreka.“

„Ještě že rádi plaveme,“ odsekla Gwenna. „Můžeš teda potopit ten člun, nebo mám začít dloubat do spojů nožem?“

Talal se jí podíval do očí, pak kývl. Za okamžik se jedno prkno se zasténáním odtrhlo. Člun sebou trhl, jako by narazil na útes, ale žádný tu nebyl. Gwenna ten pohyb čekala, v podstatě si ho vyžádala, a přesto pocítila kroucení vnitřností v okamžiku, kdy do mezery začala proudit voda. Přesně tuhle situaci trénovali stokrát, ale když jste viděli, jak váš člun klesá pod vlny uprostřed otevřeného oceánu, pod rozvířenou polokoulí černajícího nebe, stejně na tom bylo něco znepokojivého.

Gwenna vytáhla obě vesla z vidlic, vyhodila je z potápějícího se člunu, převalila se přes okrajník, odplavala do bezpečné vzdálenosti a otočila se. Šlapala vodu a dívala se, jak malý člun mizí ve vlnách. Na několik okamžiků si představila, jak klesá, snáší se dolů vodou, houpe se sem a tam jako padající list, jak na něj dotírají zvědavé ryby a on se noří hlouběji a hlouběji do temnoty. Čekala v představách, až dopadne na dno, ale on zkrátka jen klesal dál hlubinami její mysli.

„Už je tu,“ řekla Annick.

Gwenna odtrhla oči od místa, kde člun zmizel, a vzhlédla.

Pták byl mnohem blíž – skoro přímo nad hlavou. Vypadalo to, že trochu ztratil výšku – prozkoumává vodu, pomyslela si Gwenna trpce – ale zahlédnout hlavu plavce ve vlnách bylo těžké i za denního světla, natož po západu slunce. Nechala své tělo ponořit hluboko do vody, nad nízkými vlnkami nechala vykukovat jen nos a oči a s napůl zadržovaným dechem se dívala, jak pták letí v oblacích, tak tichý, že by to mohla být jen silueta nočního větru.

„Ať už je to, kdo je to,“ odtušil Talal tiše, „míří k Vdovinu přání.“

„Možná se jen dívá,“ řekla Annick.

Gwenna na odstřelovačku zůstala civět. „To si opravdu myslíš?“

Annick zakroutila hlavou. „Ne.“

V tichosti se dívali, jak se trup lodi naklání, jak bezmocně prchá na západ směrem k zapadajícímu slunci. Gwenna ztěžka dýchala, ale nebylo to námahou ze šlapání vody.

„Chceš se vrátit?“ zeptal se Talal. „Nemůže to být víc než několik mil.“

„A co uděláme?“ zeptala se Annick. Jeden ze sudů už si připevnila k pasu krátkým provazem a přehodila si paži přes jedno z vyhozených vesel. Byla to těžkopádná technika, pomalá, ale snadná. S tolika nadnášedly by mohli vydržet celé dny. Annick už vyrazila, ignorovala loď a vyrazila na východ pomalým kraulem vyměřeným tak, aby překonala vzdálenost před sebou.

Gwenna sledovala ptáka, jak klouzá níž a blíží se k lodi.

„Není to ani plavidlo námořnictva…“ vydechla.

Přerušil ji záblesk, jasný, rozžhavený výbuch, pak další, pak další. Chvíli trvalo, než k nim došel i zvuk, a v dálce, se šploucháním oceánských vln v uších, to mohl být pouhý vzdálený blesk. Mohl, ale nebyl. Gwenna strávila s kettralskými výbušninami celý život, studovala je, navrhovala, umisťovala. Rozpoznala krutý hlas hvězdných tříští, ať byly jakkoli slabé nebo vzdálené, poznala obrys jejich exploze proti nebi. Když otočila hlavu, následoval ji obraz obtištěný v očích, a když se otočila zpátky, viděla, že skutečné ohně už začaly, viděla palubu, stěžně a plachty v plamenech.

Rouanovi muži se pokusí ty ohně uhasit. Už to v tomhle okamžiku dělají, zoufale chrstají do výhně vědra s vodou v naději, že udrží svou loď na hladině. Neuspějí. Gwenně připadalo, že slyší jejich křik, ale vítr vanul z opačné strany. Tak citlivý sluch neměla ani po slarním vejci.

„Vrátit se?“ zeptal se Talal znovu.

Gwenna se dívala, jak plameny šlehají k nebi. Za výhní ztratila ptáka z dohledu, ale ať už na něm byl kdokoli, vrátí se kruhem zpět, aby dokončil práci, pokud bude třeba ji dokončit. Představila si Rouana, jak se dívá, jeho ruka svírá zábradlí, zuby zatnuté. Gwennu hloupě a zbytečně napadlo, jestli brko albatrosa už shořelo.

Poprvé v životě viděla kettraly – ptáky i s vojáky, kteří se na nich vezli – ne jako válečníky, ale jako vykonavatele nezastavitelného, téměř nevýslovného děsu. Rouan i přes všechny své schopnosti a pýchu nemohl udělat nic proti výbušninám svrženým z letícího ptáka. Takhle potopit loď ze vzduchu nebyl boj; byl to masakr.

Gwenna ještě chvíli sledovala hořící loď, pak se otočila a vlny chladily její rozpálenou tvář.

„Annick má pravdu. Nemůžeme nijak pomoci. Pojďme udělat to, kvůli čemu jsme sem přijeli.“

Začala plavat na východ, rychleji, než bylo moudré, prorážela vlny a ani se nenamáhala otočit se a podívat se, zda jí Talal s Annick stačí.

9

Z ran na její tváři a ve vlasech pořád tekla krev, když Adare rozrazila dveře sněmovní síně. Tedy alespoň měla v plánu je rozrazit. Ukázalo se, že velká padouková křídla – každé dvakrát tak vysoké jako ona a tlusté jako její paže – jsou těžká jako vůl, a přestože se do nich zapřela celou svou vahou, až si zamručela námahou, pohnula se jen neochotně na svých obrovských promazaných pantech a tiše klouzala po svých obloucích, a pak se tak jemně zastavila, že většina mužů a žen shromážděných v síni si ani nevšimla, že se otevírají.

Adare chvíli jen zírala. Samozřejmě slyšela o slavné sněmovní komnatě s mapou. Zatímco se jejich republika rozkládala podél všech hranic, zatímco občané Annuru bojovali, hladověli a umírali, nově jmenovaní vládci Annuru se vrhli do svého stavitelského projektu a investovali finance, z nichž se mohly nakrmit tisíce, do své třpytivé síně. Adare toho o té zpropadené mapě slyšela mraky, ale slyšet nebylo totéž jako vidět. Jak stála v těch obrovských dveřích, na kraji tohoto dřevěného ochozu visícího nad světem, sledovala oceány šplouchající ve svých kotlinách, řeky řinoucí se pečlivě zhotovenými povodími, shledala, že váhá.

Nebyl to sněm ani aristokraté rozsazení podél kulatého obchozu uprostřed síně, co ji zarazilo. S aristokraty jednala od dětství, a soudě dle idiocie posledních měsíců byla tahle snůška snad ještě neschopnější než většina ostatních. Ne, byl to pohled na samotný Annur, co ji rozčarovalo. Samozřejmě že měla své vlastní mapy, tucty, mnoho desítek. Mapy Vashe a Eridroi, každého města na dvou kontinentech, strategických průsmyků a pravděpodobných bojišť. Její mapy byly nejlepší, jaké bylo možné sehnat, pobřeží a daňové zóny pečlivě nakreslené inkoustem, rozvodí řek a sporné hranice. Myslela si, že ty mapy zachycují vše, co bylo potřeba vědět o její drobící se říši. V tomto, stejně jako v mnoha dalších věcech, se mýlila.

Byla to ohromnost říše, co jí uniklo. Zírala na ni. Nějaké nedávné násilí to dílo poškodilo, ale moc na tom nezáleželo. Města byla miniaturními zázraky ze skla, kamene a drahokamů, každý palác, každý dům byl výsledkem stovek hodin práce mistra řemeslníka. Lesy trpasličích borovic lemovaly úpatí Romsdalů, zatímco podél přiškrceného terénu Pasu se kroutila vinná réva. Podívala se na sever, k Aergadu. Byl tam prastarý hrad, který jí po uplynulých devět měsíců sloužil jako císařské sídlo, stál pyšně na kamenitém výběžku s výhledem na Haag. Tam někde v nízké severovýchodní věži byl její syn, pravděpodobně plakal, že chce večeři, plakal steskem po ní. Vyhnala tu myšlenku z hlavy.

Bylo to příliš. Ta celá věc byla příliš.

Když se vrátila do Annuru poprvé, když se rozhodla převzít císařskou úlohu svého otce, myslela si, že zná rozsah svého úkolu. Myslela si, že viděla rozsah své země poté, co musela pochodovat z Olonu do Andt-Kylu. Myslela, že chápe zodpovědnost poté, co sledovala zřízené muže a ženy prchat na jih, utečence před útočícími Urghuly. Myslela si, že porozuměla hloubkám nutných obětí, když se stala svědkem bitvy na severním cípu Zjizveného jezera, poté, co viděla Fultonovu smrt, co vrazila vlastnímu bratrovi nůž do žeber.

Ta mapa, dokonce ani obrovská, by po tom všem neměla vyvolat šok. A přesto na zemi rozprostírající se před ní, na celé té obří sféře její vlády soustředěné v jedné místnosti, na jednom velkém rozlehlém teritoriu, k jehož obraně a ochraně se zavázala, bylo něco, co ji donutilo se zastavit, ruce zaťaté u boků v pěsti, na tváři horkou a vlhkou krev, hloupé srdce pumpující víc a rychleji, a byla zděšená tím, kolik toho na ní závisí, jak moc může selhat.

„… jestli se jí něco stalo, dohoda je ztracená…“

Vpadla, pořád ještě nespatřena, do nějakého dohadování probíhajícího uprostřed místnosti.

„Někteří z nás tu dohodu v první řadě vůbec nechtěli.“

„Pak jste blázni. Potřebujeme jednotu.“

„A když ji dav zabije, budeme ji mít.“ Tenhle hlas byl tišší. Matně povědomý. „Dali jsme vojákům rozkaz hned, jak jsme se doslechli o jejím příjezdu. Možná ji zastihli včas. Nevíme nic.“

Adare zaskřípala zuby, odtrhla pohled od velké mapy rozprostírající se pod ní a vydala se po ochozu, po ladné křivce z cedru a oceli zavěšené na tlustých lanech u stropu. Prošla nad půlměsícem Manjarijské říše, přes Venu, potom nad rudozlatým pískem pouště Darvi, prošla pod lampami, což bylo sklo vyfouknuté do velkých koulí, které měly evidentně představovat měsíc a hvězdy. Většina z nich nebyla rozsvícená a široké látkové knoty tiše pluly v čirém oleji. Sněm pokračoval v hašteření.

„Hlídka tvrdila, že byla sama.“

„Přesně, což znamená, že je ta kráva pravděpodobně mrtvá. Což znamená –“

Adare ta slova přerušila vlastními.

„Není. Kráva určitě, ale ne mrtvá.“

Ignorovala výkřiky zmatení a překvapení, vrzání spěšně odsouvaných židlí, paže a ruce rozhozené v pózách šoku a znepokojení. Další tucet kroků ji přenesl přes vrcholky Ancazu, kde krvavě rudý pískovec trčel až do výšky ochozu. Tvář jí hořela. I tohle ignorovala.

„Jsem si jistá, že mé přežití je zklamáním,“ pokračovala a zastavila se na západ od hliněných stěn a nízkých chrámů Mo’iry, „ale život je plný zklamání. Vzhledem k mizernému stavu vaší takzvané republiky bych si představovala, že jste si na ně dosud stihli zvyknout. Já zcela jistě ano. Hlavní otázka teď zní, co s nimi uděláme.“

Povytáhla obočí a poprvé si pořádně prohlédla muže a ženy ze sněmu. Samo sebou se naučila všech pětačtyřicet jmen, zkoumala jejich rodiny a historii, snažila se šťárat všude možně a pátrat po důvodech, proč se připojili ke Kadenově zpropadené věci. Většina jen bažila po moci; skočili by po jakékoli šanci vidět porážku Malkeenianů. Jedním z takových byl Bouraa Bouree – poznala ho snadno, zpocený, naštvaný mrzout v hedvábí – stejně jako Ziav Moss a Onu An. V té směsici byla i hrstka idealistů, obzvláště Gabril Rudý. Seděl téměř přímo před ní, oči tmavé a ostré jako jestřáb. V minulosti ji ten dravý, hladový pohled nutil uhýbat očima. Teď už ne. Podívala se mu do očí, jednou kývla a obrátila pozornost k annurské delegaci.

Jestli byla Sladká Kegellen překvapená Adareiným náhlým příchodem, nedala to najevo. Nejnebezpečnější kriminálnice Annuru zvedla tlustou ruku, zakývala prsty v nevhodně dívčím pozdravu a usmála se zpoza papírového vějíře. Adare kývla a stejné kývnutí věnovala i Gabrilovi. Kegellen si nevysloužila různá jména – Královna ulic, Nezničitelná mrcha – tím, že by ostýchavě seděla schovaná za svým vějířem. Ta žena byla přinejmenším stejně smrtící jako všichni ostatní v místnosti, bez ohledu na vějíř a mávání prsty.

Někdy jindy by si ji Adare možná prohlížela pozorněji, nyní však její pohled sklouznul kolem nich ke třetímu členu annurské delegace, ke Kadenovi, jejímu bratrovi. K tomu, kterého nezabila.

„Vaše Zářivosti,“ řekl tiše a vstal, když mu pohlédla do očí, a hluboce se uklonil.

V tom pohybu nebyla žádná pokora, žádné odevzdání.

„Pochopila jsem,“ odvětila hořce, „že jsi přijal svůj vlastní titul. První mluvčí.“ O dílek palce naklonila hlavu.

Nevypadal jako držitel titulů. Jeho roucho bylo prostší, jak střihem, tak látkou, než oděv ostatních členů sněmu. V místnosti plné lesklých drahokamů pohrdal veškerými ozdobami. Byl vyšší, než čekala, vyšší než Valyn, a útlejší. Jeho oholená hlava jí připomínala legie, jimž velela, a v jeho držení těla bylo rovněž něco z vojenské disciplíny. Avšak na rozdíl od těch mužů, které viděla na frontě, v sobě Kaden neměl žádné chvástání a naparování. Jeho síla tkvěla v jeho nehybnosti, tichosti. A v těch hořících očích.

Můj bratr, pomyslela si a s nečekaným údivem zírala do těch plamínků. Pak si vzpomněla, kde se nacházejí, a vymazala ze své tváře veškerý výraz.

Po zmatku a rozčarování způsobeném jejím příchodem shromáždění náhle ztichlo. Bylo to ticho, které si Adare dobře pamatovala, ticho, které poprvé uslyšela, když stála v palácovém špitále u své umírající matky. Za císařovou ženou přicházela během posledních dnů její nemoci skupina zbytečných lékařů a léčitelů, kteří vedli šeptem učené debaty, zatímco ona kašlala krev do pečlivě vyvařených látek. Když však Adare vstoupila do té jasně bílé místnosti, největší lékařské mozky říše znenadání utichly, jako by mohla zapomenout, že tam jsou, jako by mohla uvěřit, že jí dopřejí okamžik soukromí s její matkou.

Nefungovalo to tehdy, nefungovalo to teď. Ať už si s Kadenem vymění jakákoliv slova, proběhne to veřejně, politicky. Tvar tohoto konkrétního ticha nedával soukromí žádný prostor. Ne že by mohla něco soukromého nabídnout.

„Takže toto je srdce tvojí republiky,“ řekla a ani se neobtěžovala vyhnat z hlasu opovržení, naopak nechala mezi slovy probublat vztek. Však mu neuškodí, když uvidí její zlost, nikomu z nich to neuškodí.

Zakroutil hlavou. „Ne mojí. Naší.“

Adare v té odpovědi, v její chladné rozvaze, slyšela svého otce. V jeho očích nebyl žádný šok, žádné rozčarování, jen pravidelné plápolání těch dvou ohýnků, chladných, jasných a vzdálených. I v tomhle byl jako její otec. Adare si nevzpomínala, že by Sanlituna někdy viděla překvapeného.

„Jak všeobjímající,“ odvětila trpce.

Kaden roztáhl ruce. „Kdybys nás předem informovala o svém příchodu, mohli jsme ti zajistit bezpečný průchod městem. Zavolám ranhojiče, aby se na tebe podíval.“

Stroze zavrtěla hlavou. Při tom pohybu jí do krku vystřelila bolest. Ignorovala ji.

„Ranhojiče není potřeba a ani na něj není čas. Co sis myslel, když jsi nařídil ozbrojencům, aby vjeli do ulic, aby pozvedli zbraň proti vlastním lidem?“

Kaden zamrkal. Aspoň nějaká novinka. Sanlitun by nezamrkal.

„Slyšeli jsme, že se houfuje dav. Zlostný dav.“

„A tak jsi poslal pár set bláznů s cihlou místo mozku, aby je povraždili?“

„Povraždili?“ namítl Gabril ostře.

„Ano,“ řekla Adare a otočila se k tomu muži. „Zavraždili. Lidé byli ušlapáni koňmi, jejich lebky byly rozdrceny meči, jejich těla rozházena po Cestě bohů jako odpadky. Myslím, že bych to nazvala vraždou.“

„Stráže dostaly rozkaz tě chránit,“ řekl Kaden. „Za každou cenu.“

„Za cenu mrtvých Annuřanů?“

Tentokrát nehnul ani brvou. „V případě nutnosti ano. Bez tebe bychom neměli nic. Žádnou alianci. Žádný mír. Žádnou jednotu nutnou k udržení Annuru pohromadě.“

„A kolik jednoty myslíš, že budeš mít, s několika tucty mrtvol rozplácnutých na kamenech Cesty bohů? Kolik ʾKentem políbeného míru?“

Její zlost, která jí před několika chvílemi byla tak užitečná, jí nyní škodila. Slyšela, že je moc hlasitá. Nira jí znovu a znovu radila, jak je důležité ovládnout jazyk a zachovat klid. Vzhledem k nátuře rádkyně to byla dost ironická, ale přece jen dobrá rada. Adare může těžko vládnout říši, když se nechá jedním hloupým rozhodnutím sněmu vyprovokovat k rozčílení. Císař naslouchá, čeká, soudí muže a ženy v tichých komnatách vlastní mysli, a mluví jen tehdy, je-li to nutné, když je připraven změnit slova v činy. Adare to všechno moc dobře věděla, ale její vztek se nenechal udržet na uzdě. Vlastně se dalo říci, že čím víc mu přitahovala otěže, tím více rostl.

„Chápala jsem, co riskuji,“ řekla a obrátila se k ostatním členům sněmu, „když jsem vjela sama na koni do města.“

„Evidentně ne,“ vstoupil do toho Ziav Moss. Kreshkan se dotkl konečkem prstů tváře, jako by jí chtěl připomenout její zranění. Bylo to drobné, záměrně zmírněné gesto. Od jiného muže by se to snad dalo považovat za projev úcty, ale Moss nebyl na uctivost stavěný. Ten muž pocházel z jedné z nejstarších rodin v říši; byl tmavý, s naolejovanými vlasy a vzhledem měšťana. Jeho slova byla měkká, ale i polštáře jsou měkké, a Adare četla o vládcích, kteří jimi byli udušeni ve spánku.

„Já jsem na to riziko přistoupila,“ pravila. „po všech vašich pomluvách bylo nutné, abych se lidem ukázala sama a neozbrojená, abych se vrátila do tohoto města ne jako dobyvatelka se stovkou strážců v zádech, ale jako císařovna kráčející mezi svými lidmi.“

„Vypadá to, že se jim nelíbilo, co viděli.“

Adare se obrátila k poslední osobě, která promluvila, k opálené ženě s prošedivělými vlasy, které už táhlo dobře na šedesát.

Randi Helti. Samozřejmě. Lodnice. Kromě Kegellen byla Helti v této místnosti jediná, kdo si své jmění vydělal sám, a taky neměla žádnou úctu k urozeným.

„Zásadní věc, kapitánko Helti, není, jestli se jim to líbilo, ale že to viděli, zatraceně.“ Adare ukázala ke stropu vysoko nad jejich hlavami, kde byla zasazená obrovská okna jako drahokamy, jejichž sklo zezlátlo v odpoledním světle. Mávla rukou přes ochozy, židle, přes velkolepou a směšnou mapu až k obrovským padoukovým dveřím, jimiž sem vešla. Ty se zavřely stejně tiše, jako se otevřely. „Myslíte si, že můžete všechnu práci dělat z téhle místnosti?“ Obrátila se k ostatním. „Myslíte si, že můžete sedět v dokonale vyřezaných židlích a vládnout z nich říši?“

„Jak se opovažujete…“ vyprskl Bouree a předklonil se na své židli, dokud na něj Moss nemávl, aby toho nechal.

„Vládneme této republice téměř rok,“ řekl Kreshkan mírně. „A budeme v tom pokračovat. Jediná otázka je, jestli vaše… teatrální výstupy budou pro daný úkol užitečné.“ Zamračil se jako v upřímném zklamání. „Předpokládám, že ne. Byla jste tam, pobíhala po severu, kamarádíčkovala se s vašimi drahými, a co vám to přineslo? Hmm?“

Adare jen zírala. „Co mi to přineslo?“ Krev jí tepala ve spáncích. Po tváři už jí zase stékala krev. „Co mi to do háje přineslo?“

„Máte v plánu na tu otázku odpovědět,“ zeptal se Moss s povytaženým obočím, „nebo byste ji raději chtěla zopakovat a okořenit ji sprostými slovy?“

„Přineslo mi to naše přežití,“ zavrčela Adare. „Moje. Vaše. Celého Annuru.“

„Vašeho nadšení si sice považujeme, ale tohle je jistě přehnané tvrzení. Muži a ženy z tohoto sněmu jsou vzdělaní a světaznalí. Nemusíte křičet, směšně rozhazovat rukama ani přehánět se situací na severu.“

Adare sevřela u boků ruce v pěsti. „Já nic nepřeháním,“ zasyčela. „Situace na severu je téměř zoufalá. Dlouhá pěst zabíjí lidi. Vaří je. Trhá je kousek po kousku a staví si z těch kousků sochy. A pak je tu Balendin, lích vytrénovaný kettraly. Jeho moc každý den sílí a on si v krutosti nikterak nezadá s mužem, kterého poslouchá.“

Většina tváří kolem stolu se sevřela – napjaté rty, přimhouřené oči, zatnuté čelisti. Pravdu slyšeli neradi a určitě se jim nelíbilo, že o ní dostali přednášku. Kaden je upřeně sledoval, ruce naplocho a nehybně na stole před sebou. Nemohla číst v jeho tváři, ale vypadal, jako by jí chtěl něco říct, varovat ji, ale bylo příliš pozdě. Okamžik usmíření, pokud vůbec nějaký existoval, pominul.

Jiný císař by našel způsob, jak se takové situaci vyhnout. Její otec by nikdy na sněm nekřičel, nikdy by jim nevymáchal obličeje v jejich neúspěchu. Kaden vypadal, že je ze stejného těsta – klidný, rozvážný, přemýšlivý. Jiný vládce by viděl cestu, jak se se sněmem usmířit, jenže tady, nutno říci, žádní jiní podělaní císaři nebyli. Sanlitun byl mrtvý a Kaden byl… ať už byl cokoli – zbabělec, samolibý, nebo neschopný. Ona si nevedla zrovna nejskvěleji, ale aspoň se snažila dělat svou ʾKentem políbenou práci.

„Dostávali jsme hlášení,“ říkal Bouree. Sebral ze stolu před sebou dlouhou tyčku a ukázal s ní směrem k severní části mapy, ke stovkám malých jezírek poschovávaných mezi maličkými borovicemi. „Nemusíte nás poučovat o vašich… těžkostech.“

„Mých těžkostech?“ prskla Adare. „Mých těžkostech? Jestli chcete vládnout celému Annuru, jestli chcete přijímat zákony a dělat politiku, jak praví naše dohoda, možná byste taky měli začít uvažovat o událostech za zdmi téhle krásné síně jako o svých problémech.“

Moss zvedl ruku, aby si vynutil klid, jako by byl jediný dospělý v místnosti plné vzteklých batolat.

„Významová chybička, mladá dámo.“

„Vaše Zářivosti,“ zavrčela.

Našpulil rty, jako by pouhé pomyšlení na ta slova bylo kyselé.

„Jestli chcete urovnat rozkol,“ pokračovala, „jak tvrdíte. Jestli chcete jednat dle dohody, kterou jsme oba podepsali, pak jsem císařovna Annuru, tím pádem i vaše císařovna, a budete mě oslovovat řádně.“

„Vždycky jsem shledal, že ti, kdo nejvíce trvají na svých titulech,“ odvětil Moss, „si je zaslouží nejméně.“ Zakroutil hlavou ve zdrženlivém vyjádření maloměšťáckého soucitu.

O několik míst dál se usmála Kegellen. „Nemohla bych souhlasit víc,“ řekla rozjařeně. „Navrhuji, abychom se všichni vzdali svých titulů, vládci i šlechta. Pokud možno všichni najednou.“ Zvedla ruku a zatřepala s ní ve vzduchu. „Já dám pokyn.“

Lidé se nepohodlně vrtěli. Tohle byla konec konců skupina, která se o svá jména a tituly opírala kvůli životu a živobytí, kvůli privilegiím a výhodám, které požívali od malička, od narození. Jedna věc byla napadnout Adarein císařský nárok; druhá byla vidět, jak se jejich vlastní pozice náhle otřásají v základech, jak jsou náhle zranitelné vůči útoku.

Moss se zamračil. „Samozřejmě se budeme držet dohody. Vaše Zářivosti. Ale abych se vrátil k aktuálnímu problému, věřím, že můj channarský kolega chtěl jen podotknout, že všechny tyhle hrozivé tendence, které prezentujete s takovou… vervou, jsou nám už známy.“

„Četli jsme hlášení,“ zařval Bouree znovu. „Každý den.“

Adare na ně zírala, dívala se z jedné tváře na druhou. Mnozí kývali. Jeden muž s hranatou hlavou a křivým nosem ukazoval k haldě papírů rozprostřených před ním, jako by pouhá existence těch papírů dokazovala jeho oddanost Annuru. Moss udělal z prstů stříšku před obličejem a díval se zpoza ní. Kaden ani na chvíli nespustil z Adare planoucí oči. Na chvíli ji napadlo, že by šla k němu, pak se otočila na druhou stranu a pomalu obešla stůl.

„Možná že zprávy nebyly sděleny s patřičnou závažností,“ řekla a poprvé se jí podařilo ztlumit hlas. Šla dál. Lidé se otáčeli na židlích, jak za nimi procházela, a snažili se udržet si ji na očích. Jako by si mysleli, že je chci jednoho po druhém zapíchnout, až se nebudou dívat, pomyslela si suše. A to ani nevěděli o Valynovi.

„Možná,“ pokračovala, „že elegantní větičky z vašich hlášení postrádají urgenci, kterou si taková situace žádá.“ Rány na tváři ji pálily. Pálily ji jizvy, které jí do kůže vepsal blesk. Krev pokrývající její tvář přímo žhnula. „Možná jste zmateni povahou svého národa, rozsahem svého závazku. Možná nerozumíte, jakou cenu zaplatíme, když selžeme.“

Blížila se nyní k Bouraa Boureeovi. Měl zkřivenou tvář, jak se mračil.

„Příliš si troufáte,“ sekl po ní. „Scházíme se zde každý den, celý den, abychom spravovali republiku.“ Mávl dlouhou tyčkou dolů na mapu. Dokonce i ta tyčka byla dílem vytříbeného mistra, který do leštěné rukojeti umístil kroužky z drahého kovu. Jen tenhle dlouhý kus dřeva vykládaný zlatem a stříbrem měl cenu farmy, na kterou by velká rodina tvrdou prací vydělala možná tak za deset let. Všechno jen kvůli tomu, aby s ní mohl ukazovat místa na mapě. Bouree s ní ledabyle ukázal k hranicím říše. „Zatímco jste obšťastňovala svého generála na severu, my jsme vládli Annuru.“

Adare tu kousavou poznámku ignorovala. „Jak můžete vládnout Annuru,“ zeptala se tiše, „když mu ani nerozumíte?“

„A co byste nám ráda objasnila?“ zeptal se Ziav Moss přes široký stůl mdlým, téměř znuděným hlasem. „Vaše Zářivosti?“

Podívala se na něj, pak se otočila zpátky k Boureemu, chytila dlouhé ukazovátko oběma rukama a vytrhla je z Channařanova sevření. Vykřikl, pokusil se vstát, vzít si je zpátky, ale to už s ním Adare švihla v širokém, zuřivém oblouku nad hlavou.

„Tohle.“

Dřevo trefilo jednu z obrovských skleněných koulí nad jejich hlavami a rozbilo ji. Necukla sebou, když se kolem ní sypaly rozbité střepy. Několik dalších řezných ranek na obličeji už nic nepokazí. Na ochoz se vylil lampový olej, štiplavý a lesklý, zmastil prkna a stekl na zemi pod nimi. Udělala dva kroky vpřed a rozbila další kouli.

„Tohle,“ řekla znovu. „A tohle…“ Prásk. „A tohle…“ Prásk, prásk, prásk.

Lidé už byli na nohou, křičeli na protest, mávali rukama nebo s nimi zbytečně lomili. Pravděpodobně se to moc nelišilo od toho, co dělali, když dorazila jejich drahocenná hlášení. Zjizvený muž s vousy se jí pokusil hůlku vytrhnout. Adare ji zlomila nad jeho hlavou a napůl ho srazila na zábradlí. Dál švihala zubatým koncem, rozbíjela skleněné lampy znovu a znovu, až přišla konečně k té jedné, která byla rozsvícená.

„Co chci, abyste pochopili…“ Teď už křičela. Bylo jí to jedno. „Co chci, abyste do prdele pochopili, vy ʾKentem políbení zmetci, je, že tohle…“ Píchla zničenou hůlkou k dokonalé krajině rozkládající se pod ní. Téměř nebylo vidět, jak olej mastí řeky, teče na stromy. „Tohle není Annur. Nemá to nic společného s tím, co se děje tam. Nic s tím, co se děje ve vaší republice právě teď, do prdele.“

„To je dobré.“ Kadenův hlas. Stále klidný, ale zvučný. „To je v pořádku, Adare.“

Natáhla hůlku k lampě, tentokrát téměř něžně. Chvíli trvalo, než olejem nasáklé dřevo chytí. Podržela je jako pochodeň a dívala se, jak se oheň kroutí a svíjí.

„Ne,“ řekla a otočila se čelem k bratrovi, mluvila nyní tišeji a soustředila se na jeho klid. „Není to v pořádku. To se vám snažím říct.“

Hodila hořící tyčku přes zábradlí ochozu.

Nejdřív přišel velký závan větru, jako když země hrozivě, naposledy vydechne, pak přišel plamen.

Všude jen plamen.

10

Uplynula celá noc a den a část dalšího dne, než se Gwenna konečně vysoukala z příboje na kluzké kameny. Když se pokusila postavit, podlamovaly se jí nohy, takže po zádech spadla zpátky do pleskajících vln, kde chvíli seděla, než se natáhla po Talalově zápěstí a vytáhla ho na kamení.

„To bylo… těžší, než jsem čekal,“ zasténal lích a klesl na kolena.

Gwenna mohla jen kývnout.

Hák a Qarsh se na horizontu objevily někdy kolem poledne. Avšak Gwennina letka, zpomalená sudy se zásobami a svou vlastní únavou, se nedostala na souš dřív než téměř o půlnoci. Gwenna v duchu zvažovala, že by se vydali na Qarsh, ale Hák byl bližší, a kromě toho potřebovali trochu času, aby se udrželi na nohou dřív, než se setkají s tím, kdo řídil toho ptáka. Západní pobřeží Háku bylo bezpečné asi jako kterékoli jiné místo, a tak zamířila k mizernému malému pásu kamínků a oblázků vklíněnému mezi vysoké útesy. Jestli si na to místo pamatovala dobře, tak tam uprostřed noci nikdo nebude.

„Potřebujeme perimetr,“ řekla Annick.

Odstřelovačka zatřásla hlavou, aby si oklepala vodu z krátkých vlasů, pak se nejistě postavila, zmohla se na půl tuctu kroků a zhroutila se na kameny. Byla to dobrá připomínka, že i přese všechno zdání nebyla Annick nepřemožitelná. Potřebovala jídlo a odpočinek stejně jako každý jiný – jen to odmítala přiznat.

„Zapomeň na perimetr,“ řekla Gwenna.

„Bez pořádného perimetru jsme zranitelní.“

Gwenna odfrkla, pak si lehla zády na nepravidelné kamínky. „Vždyť nevydržíš ani stát, Annick. Nikdo z nás nevydrží. Soustřeďme se na to, abychom dostali sudy na pláž a neutopili se. Bylo by škoda doplavat celou cestu až sem a umřít ve vlnách u břehu.“

Mraky nad hlavou se konečně rozestoupily. Gwenna rozeznávala souhvězdí – Nefritové vrcholky, Kováře, Hada – hvězdy tak jasné, že to vypadalo, jako by hořely. Neměla by být za světlo hvězd ráda. Kettralové neuctívali Hulla bezdůvodně – jeho temný plášť je kryl, když se blížili a vzdalovali – ale po dvou nocích plavání a splývání mezi bezednou temnotou oceánu a nekonečným obráceným dnem mračné oblohy nad hlavou byla úleva ležet na pevném kamení a dívat se na nehybné hvězdy.

Voda šplouchající kolem jejích nohou byla dost teplá, aby Gwenna usnula už tady, na půli cesty mezi pevninou a mořem. Jenže tu byla ta obava z utonutí a Annick už začínala tahat sudy z břehu sama. Každý vážil skoro tolik co odstřelovačka a ona se pachtila, lano přes rameno, a táhla vpřed, jako by se zapírala do větru. Gwenna zasténala, s námahou se zvedla na nohy, dopotácela se k sudu, přiložila rameno ke dřevu a tlačila. Drobné kamínky jí podkluzovaly pod nohama, ale ona odmítla zastavit, dokud ta věc nebyla venku z vln, nahoře na oblázcích a zastrčená pod převisem vápencového útesu. Druhý sud byl ještě těžší, ale práce vrátila do Gwenniných nohou trochu života, a když měli všechny zásoby zastrkané pod útesem, začínala si myslet, že by mohla tu noc nakonec přece jen přežít.

„Voda,“ řekla, odloupla jedno z vík a podala Talalovi plnou čutoru. „A jídlo. A pak spát.“

Talal si dal dlouhý lok z čutory, zakousl se do plátku sušeného hovězího a zamyšleně žvýkal.

„Myslíš, že jsme na noc v bezpečí?“

Gwenna se kašlavě zasmála. „Od chvíle před Hullovou zkouškou si nemyslím, že jsme v bezpečí, ale tohle místo…“ Ještě jednou vyhlédla na úzký pruh polámaného kamene, na hladové moře. „Řekla bych, že je dobré. Ze vzduchu nejsme vidět. Na to, aby tu přistála loď, je to moc kamenité. A oni nemůžou hlídat všechno pěšky.“ Pokrčila rameny.

„Oni,“ řekl lích, dal na to slovo důraz a zjevnou otázku nechal nevyřčenou.

„Kettralové,“ řekla Annick stroze. Místo jídla pečovala o své luky, odmotávala ze sudů suchou strunu a kontrolovala mechanickou spoušť na plochém luku, aby se přesvědčila, že se neponičil. Gwenně se najednou zdálo, že si všichni počínají, jako by hvězdy vydávaly stejné světlo jako slunce. Bylo těžké vzpomenout si, jaké to bylo před Hullovou dírou, předtím, než se napili ze slarních vajec, ale byla si docela jistá, že by bylo těžké vidět svou ruku před obličejem. Měli ti bastardi, kteří zničili Vdovino přání, stejnou výhodu?

„Nevíme, jestli jsou to kettralové,“ řekl Talal. „Nevíme to jistě.“

Gwenna povytáhla obočí. „Vojáci létající na ptácích? Vrhající kettralskou munici?“

Lích se zamračil. „Mohli to být civilisté. Někdo, kdo našel ptáky a bomby poté, co Hnízdo rozervalo samo sebe.“

„To sotva,“ řekla Annick.

Gwenna se dívala vzhůru na noční oblohu a snažila se o tom přemýšlet. Ať už na Vdovino přání zaútočil kdokoli, povedlo se mu nejen získat ptáka, ale taky na něm letět; a počínat si při tom obratně. A pak tu byla munice, kterou bylo rovněž nutno vzít v potaz. K odpálení hvězdné tříště nemusíte být génius, ale trefit loď z jakékoli výšky, vypočítat správnou sílu potřebnou k potopení takto velkého plavidla…

„Dobrou zprávou je,“ řekla nakonec, „že ptáci jsou tady. Alespoň jeden. A pokud jde o zbytek – vždycky jsme věděli, že by na Ostrovech mohli nějací kettralové zůstat, zdivočelá letka nebo dvě.“

„Doufal jsem v piráty,“ odvětil Talal. „Opilé piráty.“

Gwenna se napůl usmála. Takovýhle vtípek by možná prohodil Laith. Pak si vzpomněla, co se Laithovi stalo. Její úsměv zvadl.

„A co jsme se naučili o doufání v hovno?“ zeptala se nevesele.

Byla ještě tma, když Gwennu probudil pach kouře.

Annick byla schoulená jako klubíčko z kostí jen o několik stop dál, zatímco Talal se posadil před jeskyni a držel hlídku. Nad jeho ramenem viděla jasné hvězdy Kovářova kladiva, smáčející se ve vodě. Takže pár hodin do rozbřesku. Divná doba na to, aby někdo pálil ohně. Velké ohně.

Gwenna se pomalu posadila a potlačila zasténání. Několik hodin spánku na kamenech, a svaly na zádech a v ramenou byly ztuhlé v uzlech. Protáhla si krk na jednu stranu, pak na druhou, připnula si čepele na záda a vyšla před jeskyni.

„Cítíš to?“ zeptala se.

Talal kývl. „Není to tak dlouho, co jsem si toho všiml. Myslel jsem, že vás probudím, ale je to dost daleko. Nic naléhavého a já jsem si řekl, že by vám po tom plavání hodinka odpočinku k dobru přišla vhod.“

„Po tom, co jsme uplavali, bych mohla spát týden.“ Zakroutila se v pase, zašklebila se, jak svaly přiškrceně táhly, pak se uvolnily. Chvíli je mnula, pak se zhluboka nadechla nosem a třídila přitom předjitřní vůně ostrova.

Byla tu sůl a pod solí písek. Teplý zelený závan vegetace o kus dál po útesu, visící réva a kroutící se výhonky, tenké a klikaté. Kdykoli se nad tím na chvíli zamyslela, fascinovalo ji, jak moc toho cítí a jak dobře. Bylo to, jako by celý život prožila slepá, a pak se jednoho dne probudila do divoké směsice tvarů a barev. O kus dál na pláži hnilo několik ryb. Rozeznala trus mořských ptáků vysušený sluncem, nalepený na skálách výše. A cítila kouř.

„Možná jen někdo brzo vstal,“ nadhodil Talal. „Kuchyňské ohně v zátoce Káňat.“

Gwenna zavřela oči, poválela vzduch na jazyku, ochutnávala ho, zkoušela. Někdo pálil dřevo a hnůj, ale nejen to. Do té vůně byly zapletené i jiné pachy, divnější a méně zdravé. I po roce stráveném někde jinde se jí snadno vrátil trénink. Hořela barva. A vlasy. A maso.

Těžce vydechla v náhlé urputné snaze vyhnat vzduch z plic.

„Nejsou to jen kuchyňské ohně.“

Talal ji chvíli zkoumal, pak kývl.

„Jdeme?“ zeptala se Annick.

Zatímco Gwenna stále ještě přemýšlela o kouři, odstřelovačka se tiše zvedla a přidala se k nim. Annick nespala o moc déle než Gwenna, ale jestli se cítila po plavání utahaná nebo jestli ji něco bolelo, nedala to na sobě znát. Už měla připnuté čepele z kouřové oceli a v ruce krátký luk, toulec připásaný na zádech.

„Nejsme schopní boje,“ odtušil Talal. „Ať už se tu děje cokoli, trvá to měsíce. Jeden den navíc to nezmění.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Gwenna. Kouř nyní zesílil. Zhoustnul. Připomínal jí Andt-Kyl, pálení celého města. „Na druhou stranu jsou některé dny důležitější než jiné.“

„Myslíš, že tohle je jeden z nich?“

„Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit,“ odvětila.

Stezka k hřebeni byla skalnatá a strmá, na některých místech tak příkrá, že Gwenna zjistila, že hledá v nerovném vápenci chyty, balancuje na zrádných podpěrách, vytahuje se na vrstvené skalní římsy a používá, co se dá.

Aspoň už to není další podělaný plavání, připomněla si.

Když však dospěla k zubatému hřebeni, plavání se zdálo jako úleva. Člověk se sice může ve vodě utopit, ale vlny ho nerozkrájí na kusy, jeden hnusný škrábanec po druhém. Krvácely jí dlaně i kolena. Cítila na kamenech vlastní krev, Talalovu i Anničinu.

„Vzpomínám si, že to bývalo snazší,“ zamumlala a narovnala se. „Bývaly doby…“

Zbývající slova jí odumřela v ústech. Z vrcholku hřebene viděla téměř celý ostrov Hák, temné vody mořské úžiny za ním a ještě o něco severněji nízko položenou masu ostrova Qarsh. Tedy viděla by Qarsh, kdyby ji napadlo se na něj podívat. Místo toho měla pohled přilepený k požáru řádícímu dole, k masivním ohňům zuřícím v ulicích jediné osady ostrova. Hák býval i za nejlepších časů malá prdel světa, útočiště pro piráty a překupníky, kriminálníky, jimž na pevnině došlo štěstí, pro kurvy, obchodníky s drogami, rybáře, podnikavé i šílené. Bylo zábavnou ironií Ostrovů, že měl Hák dovoleno i nadále existovat jen přes vodu, kousek od nejmocnější vojenské síly říše, ale Hnízdo se rozhodlo, že může mít z civilního sídliště na ostrově prospěch bez ohledu na jeho zkaženost, a tak malé městečko přežilo, i když prosperovalo svým zvláštním zvráceným způsobem.

Jenže teď už neprosperovalo.

„Někdo tam dole pálí celý západní konec města,“ odtušila Gwenna tiše. „Myslím, že už je ten smrad začal unavovat.“

„Ten požár byl založen úmyslně?“ zeptal se Talal. „Jsi si jistá?“

„Podívej na ty plameny,“ řekla Gwenna a ukazovala. „Začaly na třech místech najednou. Tam. Tam. Tamhle.“

Talal se podíval na Annick. Odstřelovačka jen pokrčila rameny.

„Před jakou dobou?“ zeptal se lích.

„Ne před dlouhou. Žádný z těch baráků se zatím nezřítil.“

Nezřítily se sice, ale měly k tomu nakročeno. Půl tuctu střech už se propadlo dovnitř. Z otevřených oken a dveří šlehaly plameny. Dřevěné rámy sténaly, jak je náhlý tlak zkroutil, a důležité trámy povolily. Samotná zátoka Káňat byla ozářená vypůjčeným světlem ohně, hladké vlny odrážely zpět komíhající se červeň a žluť, jako by hořela i sama voda.

„Někdo je naštvaný,“ řekla Gwenna. „Myslím, že tím si můžeme být poměrně dost jistí.“

„Je to Hák,“ odvětila Annick. „Tam je vždycky někdo naštvaný.“

„A kettralové tu už nejsou,“ řekl Talal. „Aby je srovnali do latě.“

Gwenna pomalu kývla. Hnízdo se nikdy nenamáhalo střežit pořádek na jižním ostrově a najít v zátoce Káňat nafouklá těla plující tváří dolů nebylo nic neobvyklého, stejně jako zaslechnout křik zevnitř nevkusné taverny postavené nad vodou na uhnívajících pilotách. Jenže otevřený konflikt byl destabilizující, a kdykoli se některý z příliš horlivých kapitánů pokusil proměnit ostrov ve své osobní království, byla odpověď Hnízda vždy rychlá a přesvědčivá, s jasným vzkazem: Pozabíjejte se navzájem, jestli chcete, ale udělejte to tiše.

Ten vzkaz už očividně nikdo nevysílal.

„To není náš problém,“ konstatovala Annick. „My jsme sem přišli pro ptáky, ne abychom vrátili Hák annurské říši.“

„Republice,“ opravila ji Gwenna nezúčastněně.

Talal si pořád prohlížel město. „Mohli bychom se podívat,“ řekl.

Gwenna se chvíli dívala na zuření ohně. Annick měla nejspíš pravdu. To žhavé, spalující násilí, které vždycky zamořovalo Hák, konečně explodovalo. Na druhou stranu ten, kdo zapálil oheň, si dal docela práci, aby to udělal pořádně. Nebylo těžké si domyslet, že by to mohlo nějak souviset s těmi parchanty na ptácích, s těmi, kteří potopili Přání.

„Jdeme dolů,“ řekla Gwenna nakonec, „najdeme pár ubohých bastardů, který nechrstaj vodu do ohně, a zjistíme, co se tu kurva děje.“

: : :

Zblízka to bylo horší.

Zblízka slyšela Gwenna praskání ohně, výkřiky zlosti, hrůzy a bolesti. Měšťané z Háku uháněli tam a zpět v chaotické snaze uhasit požár, ale totálně to mrvili a místo toho, aby spolupracovali, ječeli na sebe, vyčítali, řvali, vyhrožovali. Když vyšla z úkrytu úzké uličky v té části městečka, kde nehořelo, cítila na tváři horko, i na dálku pálivější než polední slunce.

Nikdo se na ni ani nepodíval. Ani na ni, ani na Annick, ani na Talala. Dávalo to smysl – několik neznámých tváří neznamenalo mnoho, když polovina města hořela. Když se člověk plíží a nedělá to správně, přitáhne víc pozornosti, a tak se Gwenna a její letka místo kradení se ulicemi pohybovali rychle, účelně, jako by někam šli, zkrátka jako kdokoli jiný. Důležité bylo zůstávat stále v pohybu. Hýbat se a poslouchat, snažit se vytáhnout z hluku užitečné informace.

Naneštěstí se ukázalo, že i když tam byl příšerný randál, obyvatelé Háku žádné užitečné informace nemají. Zdálo se, že se všeobecně ví, že někdo ten požár založil schválně. Lidé věděli, že západní konec hoří, zatímco východní polovina je relativně v bezpečí. Několik oportunistických bláznů s náručemi plnými pochybných pokladů se snažilo v hořících ulicích rabovat. To bylo idiotské. Gwenna jen podle zvuku – hladového rostoucího hukotu – poznala, že nikdo, kdo vejde, nejspíš už ven nevyjde živý, ale nepřeplavila se přes Železné moře a neplavala posledních několik tuctů mil proto, aby hrozila chmatákům prstem.

O několik bloků severněji náhle propukl další hluk – křik, řev, provolávání, potom hrozivá exploze, nakonec relativní ticho.

„To byl rychlý knot,“ řekla Gwenna.

Annick ukázala prstem. „Sever. U doků.“ Přešla na kettralské znakování a ohnula prst. Pohnout se ven?

Gwenna se podívala na Talala, pak kývla.

„Doky. Tři přístupy. Annick, západ. Talal, východ. Místo setkání je na skalním hřebeni nad pláží.“

Nebylo to daleko, možná sto kroků, kde budovy ustoupily širokému otevřenému náměstí čelem k dokům. Ze začátku ulice Gwenna viděla celé přístaviště, západní břeh v plamenech, východní ozářený pouze lucernami a lampami probleskujícími v oknech. Na tom náměstí se však seběhlo něco, co vypadalo jako většina osazenstva Háku – možná dva tisíce mužů a žen srocených dohromady, tváře umouněné kouřem a sazemi, zlité potem, nepravidelně osvícené ohněm, který zuřil městem. Navzdory ohni na západě se všichni dívali na sever, směrem k přístavu.

Hodně vzadu na prostředním molu, vysoký jako dům, s pařáty zaklesnutými v trouchnivějících prknech, seděl kettral: obrovský, tichý, s černýma očima jiskřícíma a lesklýma. Gwenna už neviděla ptáka zblízka téměř rok, a na okamžik i ona, stejně jako měšťané před ní, mohla jen zírat. V historkách kolujících Annurem byli kettralové líčeni jako úžasní létající oři, obrovští koně se zobáky a křídly. Jak pomýlené, pomyslela si Gwenna, když se na ptáka dívala. Kettralové sice byli vycvičení, aby přijali lidské jezdce, ale trénink nemohl zakrýt nějakou starodávnější, neměnnou pravdu: nebyli to oři, byli to predátoři.

Gwenna s námahou přesunula oči z ptáka k pětici mužů, kteří stáli na molu hned před ním. Navzdory kettralské černé uniformě, kettralským mečům připásaným na zádech a kettralským lukům, které drželi v rukou, Gwenna nikoho z nich nepoznávala. Utvořili standardní diamantový klín a bylo jasné proč: dvacet stop před nimi ležel tucet těl. Pár z nich se ještě slabě svíjelo, cukalo a snažilo odplazit do bezpečí. Většina však zůstávala dokonale nehybná, ochablá, zohavená, odhozená stranou.

Situace byla stejně jasná jako ohavná: Dav si přišel pro muže s ptákem, pokusil se zaútočit, pak skončil rozmetán několika rychlými knoty. Pět kettralů – jestli to vůbec byli kettralové – mělo dobrou pozici. Jakýkoli zpola slušný odstřelovač je mohl sejmout, ale nevypadalo to, že by v té dezorientované mase bylo mnoho odstřelovačů. Většina lidí, zjevně vyhnaných z postele šířícím se ohněm, byla jen spoře oblečená. Kromě kettralů viděla Gwenna jen jednoho ozbrojeného muže – námořníka, soudě dle kroku. Muž měl tasenou šavli, ale jinak byl nahý a přirození se mu houpalo ve větru; vyrušili ho, když chcal, šoustal nebo se chtěl vyspat z opice. Nevypadal moc jako hrozba, zvlášť ne pro letku kettralů.

Gwenna přesunula oči zpátky k mužům na molu. Ten vpředu, vysoký a široký zmetek s oholenou hlavou a kůží téměř tak světlou, jako byla ta její, nyní zvedal ruku. Samolibě se usmál, jako by to byl oblíbený atrepa, který se připravoval promluvit ke shromáždění svých nejhorlivějších stoupenců.

Jestli čeká, že bude mít proslov, napadlo Gwennu, bude zklamán.

Kvůli hučení ohně a davu mohla jen stěží rozpoznat hlasy ozývající se jen o pár stop dál. Když však kettral otevřel pusu, slova vyšla jasně a zřetelně, jako by jí promlouval přímo do ucha.

Což znamenalo, že jeden z nich je lích. Když Kaden Gwennu žádal, aby se vydala zpátky na Ostrovy, nečekala, že to bude procházka po paloučku. Ještě v Annuru bylo jasné, že než tohle celé skončí, nejedna čepel se zbrotí krví. Jenže tohle vypadalo hůř a hůř. Zaskřípala zuby.

„Vaše město je díra plná sraček,“ spustil muž a usmíval se, jako by jim uděloval tu nejskvělejší chválu. „Je to díra sraček, ale my ji nechceme spálit.“

Nato se dav vyhrnul vpřed, muži a ženy vyřvávali svůj vztek a pohoršení. Už málem došli až k molu, když jeden z vojáků zvedl nad hlavu hvězdnou tříšť. Doutnák už hořel – horký svítivý světelný bod na pozadí tmy. Dav se otřásl, zaváhal, pak se stáhl, jako by celá ta masa byla jediná bytost, kterou tvrdá disciplína naučila, že se tomu hroznému zářivému světélku má vyhýbat.

Mluvčí se usmál ještě šířeji a bílé zuby ve světle ohně zazářily.

„Takže jako projev dobré vůle…“ Natáhl jednu ruku s dlaní nahoru, pomalu a dramaticky směrem k západní části města, „… jsme spálili jen jednu polovinu. Aspoň prozatím.“

Ozývaly se výkřiky protestu. Obviňování. Hlasité nadávání.

„Nikdo z nás vám nic neproved!“

„Můj manžel je mrtvej. Je mrtvej! Je mrtvej!“

„Když jste nechtěli spálit město, tak proč jste ho spálili, vy parchanti?“

Po té poslední otázce si mluvčí přiložil za ucho ruku nastavenou do kornoutku.

„Proč?“ naklonil hlavu, jako by chtěl lépe slyšet. „Ptal se někdo proč?“ Chvíli čekal, vyslechl několik dalších nadávek a otázek, pak zuřivě přikývl. „Aha, myslím, že tu obtíž chápu. Jinde ve světě by tohle nebyl problém. Jinde totiž mají lidé povědomí o zákonech, zločinu a důsledcích. Ovšem tady na Háku se vám… takového povědomí nedostávalo.“

Zhoupl se dozadu na patách, zastrčil palce za kožený opasek a usmál se ještě více. Nebyl moc pohledný – široká, těžká tvář, rty, které se krutě kroutily vzhůru pokaždé, když zrovna nemluvil – ale ten zkurvysyn měl hlas cvičeného mluvčího – zvučný, silný a sytý. Měl hlas a očividně ho rád používal.

„To samozřejmě není vaše chyba,“ pokračoval. „Od žádných lidí se nedá čekat, že by sami omezili své… nižší pudy bez vnějšího zásahu práva a pořádku. Hnízdo vás tady nechalo žít jak utržené z řetězu, protože jejich potřebám vyhovovalo mít vás neuspořádané, roztříštěné. Žalostná chyba,“ řekl a zakroutil hlavou. „Politováníhodná chyba. Tohle je spravedlnost,“ pokračoval a namířil pevný prst na plameny.

Dav na pár okamžiků zůstal jen zírat, nejprve na muže v černé kettralské uniformě, potom na plameny stravující jejich mizerné domovy. Pro Gwennino ucho to byla jen spousta neplodných keců, moc dlouhá řeč a žádné vysvětlení. Na druhou stranu se toho bastarda už nikdo nepokusil oddělat, takže asi musel dělat něco správně. Vlastně když se Gwenna otočila, aby si pozorně prohlédla tváře kolem sebe, našla je plné strachu a roztrpčení, ale ne zmatení. Možná protestovali, ale chápali, proč muži v černém pálí jejich domovy. Přesunula pozornost zpátky k molu.

„Když budete poskytovat útočiště gaunerům,“ řekl vůdce a dovolil si trochu toho rétorického hněvu, „stane se přesně tohle. Když vezmete rebely do vašich mizerných sklepů a barabizen, my je spálíme.“ Plivl na přístavní molo. To gesto se něčím zdálo falešné, jako představení, které nacvičoval ještě v kasárnách. „Měli byste být vděční. Ty chajdy, které jsme vypálili, se nehodily ani pro krysy, s nimiž jste se o ně dělili. Až budete stavět nové, snažte se líp. A až se ta hemžící se havěť znovu u vás objeví a bude škemrat o pomoc a úkryt, pamatujte, že zaplatím jedno zlaté annurské slunce za každou hlavu. Na druhou stranu se však příště, až bude spáleno naše pole zlatice, vrátím a podpálím tucet dalších domů.“ Pokrčil rameny. „Vaše volba.“

Dav začal už zase vrčet, ale nespokojené mručení prořízl jiný hlas.

„Chceš hlavu, ty parchante?“

Gwenna se otočila a uviděla ženu, jak stojí na nízkém kamenném schodišti téměř přímo za ní. Byla vysoká, vyšší než Gwenna, s dlouhými končetinami a tmavou pletí, s vlasy oholenými až na kůži. Měla pěkné rysy, téměř aristokratické, jak ve tváři, tak v držení těla, ale přestože mluvila s bradou vztyčenou a v tmavých očích se jí blýskalo, Gwenna z ní cítila strach, pronikající až do morku kostí, který držela jen taktak na uzdě. Na první pohled, v noci a mihotavém světle ohně, vypadala neozbrojená. Jenže zatímco dav civěl, vytáhla zpoza pravého ramene čepel. Krátkou zbraň z kouřové oceli, drženou v kettralském stylu. Ovšem i přes tu čepel žena nebyla oblečená jako muži na molu.

Místo černé uniformy měla na sobě tuniku bez rukávů a tmavé kalhoty, dost praktické do horkého ostrovního počasí, ale na dobrý bojový oděv trochu moc volné. Věděla, jak držet meč, což se o většině idiotů namyšleně se promenádujících po Háku říct nedalo, a vybrala si dobrou pozici – vyvýšené místo, zády k domu, dvojí úniková cesta – až na otevřené pravé křídlo, kde dlouhá ulička nabízela dokonalý směr útoku. Vidět to trvalo méně než úder srdce, ale vidět bylo tou snadnou částí. Co to znamenalo? Žena, vyzývající kettrala na molu, byla skoro taky kettral, ale nedokonalý, jako někdo, kdo celé roky Hnízdo špehoval, aniž by se účastnil vlastního výcviku.

„Jestli chceš hlavu,“ křikla znova a její hlas balancoval na okraji rostoucí paniky, „proč si nejdeš pro moji? Neschovávám se ve sklepě, vy jedni vraždící bastardi. Jsem tady. Chcete mou hlavu? Pojďte si pro ni.“

Bylo dost jasné, že si získala pozornost mužů na molu. Její náhlé objevení strhlo z vůdcovy tváře samolibý úsměv a dva z vojáků za ním už napůl pozvedli luky. Bylo to zbytečné gesto; v okamžiku, kdy by vypustili šíp do vzduchu, by žena mohla ustoupit zpátky do otevřených dveří. Muži na molu vypadali, že to chápou, a ani jeden z nich se nepokusil vystřelit.

Lidé se přesouvali, přemisťovali dál od nadcházejícího násilí, otevírali přímou cestičku od kettralů k osamocené ženě na schodech, prázdný koridor jako při císařském procesí. Vyděšená žena si držela pozici. Což znamenalo, že je buď velice hloupá, nebo má na mysli něco mnohem víc než pouhé škádlení.

„Doufám, že jsi potěšená, Qoro,“ řekl kettralský vůdce a dlouze protáhl první slabiku v jejím jméně. „Kvůli tobě umírali lidé.“ Jeho tón byl nevzrušený, téměř lenivý, ale Gwenna viděla na tom muži změnu. Pod vším kouřem a potem zachytila závan náhlé horlivosti, jenž se z něj řinul.

Qora pochmurně zakroutila hlavou. „Nevzpomínám si, že bych zakládala nějaké ohně.“

„Když ses rozhodla použít jako terče civilisty, měla sis uvědomit, že terče dostanou na frak. Rozbijí se.“

Qořina tvář se napjala. „Nikoho neoblafneš, Henku. Oni vidí, kdo rozbíjí a proč. Lidé poznají tyrana, když ho vidí.“

„A poznají taky zbabělce, který se schovává za děti?“

Roztáhla ruce. „Já se neschovávám. Jestli mě chceš, jsem tu.“

Takže past. Očividně.

Gwenna se znovu podívala na náměstí, hodnotila přístupové cesty a úhly. Ta žena – Qora – se snažila nalákat kettraly na jih, dál od jejich mola. Do čeho je chtěla vlákat? Bylo tam několik dobrých míst, kam by se daly nastražit nálože, ale nálože nerozlišují mezi útočníky a civilisty. Ne že by to nutně musel být problém, ale tahle žena vypadala, že jí o to rozlišení jde.

Takže odstřelovač.

Qora věděla, že muži na molu budou mít někoho, kdo je bude krýt, možná i několik takových lidí. Zjevně doufala, že když se objeví na schodech, někoho vyláká, že schovaní kettralové s luky – ať už byli kdekoli – se dostanou do pozice, aby ji měli na ráně. Nabízela se zjevná volba. Gwenna se podívala zpátky dolů na ulici na východ, do otevřeného boku po Qořině pravici. Jestli se v uličkách schovávali kettralové, budou se chtít přesunout tam, aby odtamtud mohli střílet. Což znamenalo, že jestli Qora líčí past, bude mít někoho, kdo bude přesně v té uličce čekat, někoho připraveného zneškodnit odstřelovače přesně… tamhle.

Qořin společník se schovával vzadu v potemnělém dveřním prostoru, ale jeho čepel byla tasená. Kouřová ocel. Pokud šlo o tu past, byla příliš průhledná, neohrabaná – Gwenna celou tu věc prohlédla v několika okamžicích – ale tu ženu na schodech jste museli obdivovat za to, že hrála roli volavky, že se postavila pěti kettralům a ptákovi v naději, že vláká jednoho nebo dva ze svých nepřátel do uličky. Museli jste ji obdivovat, a museli jste to udělat rychle, protože co nevidět bude s jistotou zabita.

Lučištníci – kettralští odstřelovači, o nichž Gwenna věděla, že tam budou – vešli do dlouhé uličky o čtyřicet kroků dál. Gwenna čekala, až muž s mečem, Qořin skrytý společník, sklapne past. Jenže on to neudělal. Místo aby vyskočil ze stínů, zkoprněl na místě. Odstřelovači, kteří se blížili uličkou s luky napůl nataženými, si ho nevšimli, a jak se přibližovali, kradli se vpřed, lační své kořisti, osamocený muž se vpil do tmy a zmizel.

„ʾShaelovo hovno na klacku,“ zamumlala Gwenna a otočila se, aby dala signál Annick.

Než spustila ruku, Anničiny šípy už letěly vzduchem. Okamžik nato už odstřelovači v uličce padali k zemi. Po Qořině zbabělém společníkovi nebylo nikde ani památky. Gwenna pomalu projížděla očima dav, rozostřila oči, ignorovala jednotlivé tváře a hledala v mase lidí nečekaný pohyb. Kde byli dva odstřelovači, můžou být další.

Trvalo jen pár úderů srdce, než našla, co hledala. O tucet kroků nazpět se z boční ulice vynořili dva muži, pohybující se proti směru většího proudu, tlačící se směrem k ženě na schodech, když se všichni ostatní snažili dostat pryč. Třetí přicházel z jiného úhlu, všichni se pohybovali pomalu, ale s větší účelností, než jakou situace vyžadovala. Nikdo nenesl luky, ale nemusíte mít luk, abyste zabili ženu, pokud se dostanete do patřičné blízkosti – a oni se rozhodně blížili.

„Do prdele s tím,“ řekla Gwenna hlasitěji, než zamýšlela.

Očima stále rejdila po scéně a uvolnila nůž v pochvě na opasku.

Kettralové na molu se nepohnuli, ale měli v davu rozeseto více než tři komplice, jak zjistila. Čtyři, pět, šest… Gwenna sázela kolem náměstí na jednu celou rozmístěnou letku, ale byly tu nejméně dvě a obě zjevně měly v plánu krýt hlavní dění na molu a obě se nyní blížily k ženě na schodech. Qora nevypadala, že by si toho všimla. Místo toho se kradmo dívala do boční uličky, tam, kde zmizel její společník, který prchl, zatímco se jejich posraný plán rozpadl.

Gwennu na chvíli napadlo, že by ženu nechala zemřít. Dokud přesně nezjistí, kdo je kdo, koho je nutné zabít a kdo by potřeboval jen pořádný kopanec do řiti, nedávalo moc smysl vrážet nože do lidí. Základní kontury se na druhou stranu rýsovaly dost jasně – muži s ptáky pálí domy ve snaze dostat ty druhé, rebely. Qora byla rebel. Jen Hull věděl, kolik dalších rebelů tu je nebo kde se schovávají; oba kousky informace se zdály být užitečné.

„Do prdele s tím,“ řekla Gwenna znova, když vrazila nůž mez žebra prvního kettrala, který ji míjel.

Muž vyvalil oči, ale bolest mu vzala dech. Krátce, malátně sáhl po noži, prsty ochablé a neohrabané. Gwenna ho chytila kolem pasu, jako by to byl kamarád, který přebral s pitím – ten trik se naučila od asasínky od Lebek, o celý kontinent dál, a teď to vypadalo, že snad i v jiném životě –, a jemně ho položila na kameny. Nedala Annick ani Talalovi další signál, ale kolik ʾKentem políbených signálů člověk potřebuje? Mělo by být jasné jak facka, že je čas začít zabíjet lidi.

Když se narovnala, viděla, že se přidali k její hře. Jeden z dalších kettralů se pomalu skládal a chňapal za šíp v prsou. Pak zavrávoral druhý a vykašlal krev. Jenže přicházeli další a Annick neměla všechny ve správném úhlu.

„Qoro,“ zvolala Gwenna ve snaze získat pozornost ženy na schodech, aniž by při tom zburcovala celé náměstí. „Qoro.“

Qora shlédla. Oči měla široké a užaslé, rozzářené stále ještě hořícím ohněm na západě, rozpálené vlastním strachem a zuřivostí. Gwenna jí pokynula k nejbližší ulici.

„Je čas jít.“

Jediný ženin pohyb byl, že sklonila meč ke Gwenně, a to nešťastné gesto nevědomky přitáhlo všechny oči v davu. Další kettral, který už se přibližoval o několik kroků dál, se obrátil ke Gwenně a zíral na ni. Když uviděl v její ruce zkrvavený nůž, vytáhl zpod pláště meč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední smrtelné pouto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.