JOSEF K.
ŠLEJHAR

CVRČEK
MÉHO
KRBU

Román ze života
a osudů přítele

Praha – Akropolis 2017

Kniha vychází za velkorysé podpory hlavního města Prahy a Ministerstva kultury ČR.

Josef Karel Šlejhar, 1912, 1913

© Edition and Epilogue Pavel Hájek, 2017

© Graphic & Cover Design Marná Sláva + /3.dílna/, 2017

© Filip Tomáš – Akropolis, 2017

ISBN 978-80-7470-186-3

ISBN 978-80-7470-187-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-188-7 (ePUB)

Obsah

I. První píseň cvrčkova, první zavolání

II. Druhé zavolání

Třetí ozev

III. Třetí zavolání

Cvrček se již neozývá

Ostatně poslední slovo jsem neřekl (doslov)

Ediční poznámka

I.
PRVNÍ PÍSEŇ CVRČKOVA,
PRVNÍ ZAVOLÁNÍ

1.

Bylo to u mé babičky.

Každý měl snad babičku, vlastně to, co lze v tento pojem zpodobniti – něco nejlepšího, nejlaskavějšího, nejluznějšího na světě, co v duši dítěte se vpojilo. Já jako dítě jsem si však myslil, že mám babičku ze všech babiček nejlepší, nejlaskavější, nejluznější; nic tak mé duši nezářilo a nic světějšího netanulo jako představa mé babičky, jak jsem ji v nejútlejším svém mládí poznal.

Vlastně však o babičce své nemíním tu se zmiňovati jako spíše o tom, co souvisí se svatou na ni vzpomínkou a co jako by tvořilo již první náběh k tomu, co slulo potom mým životem, v celém jeho průběhu, až do dob, kdy vlastně jako by života již ani nebylo, neb to, co z něho zbývalo, jména toho nezasluhovalo, jsouc něčím, pro co není v lidských pojmech označení. A k onomu prvnímu náběhu života připojuje vše ostatní, co se mnou bylo a co tvořilo jediný soujem, musím přece s babičkou svou začíti.

Byl jsem v nejútlejších svých dětských létech neustále churav, vetchého zdraví, a pořád k ničemu to se mnou nevedlo, k životu ani smrti, ač zajisté bylo by nějak mému rodinnému vůkolí milejší, aby to tak či onak se mnou skončilo – když to nešlo k životu, tedy nechť smrt učiní přítrž stálému tomu stonání. A bylo to také zcela přirozeno, nejsou to žádné radosti s nemocným dítětem, zvláště v rodinách, kde je stálý shon o živobytí, jako to bylo u nás, kde živobytí je konečně hlavním cílem života a býti musí, aby v drtivém boji existenčním, kde není výhodných, zabezpečených dietních tříd, nepodlehl a spíše opanovával, a kde za takových okolností vše, co život ostatního přináší, rodinu, cíle a snahy jiné, je pouze jakýms bezděkým nutným doprovodem, chváceno vespol v životní shon. A kde tedy pro takové nemocné dítě, s nímž jsou neustálá zaneprázdnění, nemůže býti zvláštních ohledů, mimořádné péče ani opatrovnic, a kde tudíž vše leží jedině na matce, která však vším jiným příliš životně je zapřažena, než aby výhradně se mohla zabývati špatným zdravím svého dítěte. Jisto bylo, že v tvrdém celkem živobytí našem, při tom pachtivém, krutě honěném ze strany otcovy, jak v tehdejších zlých dobách ani jinak býti snad nemohlo, stal jsem se pravou rodinnou přítěží se svým stálým churavěním, fňukáním, nářkem, bolením, sešlostí a vůbec celkovou ubohostí.

Tu bývá lépe, pomůže-li tu zavčas příroda svým nejkrutějším, ale zároveň nejmilosrdnějším opatřením: vymýtí-li takového tvora z řad živoucích, když jej nenadala dostatečnou průpravou pro život zdravých, silných, bezohledných. A bylo to také nad mou hlavou útlou, chorou, tesklivou a zádumčivou, vždy čímsi ustrašenou a jako udolanou, zřejmě naznačováno. – Kolem mne ve světnici byla samá plátna do hranic narovnána, takzvané véby, samé kopy režné příze, jejíž tvrdá, úporná vůně, neodcházející z našeho ovzduší, jako by naplnila celou oblast mého mládí, byl celý ten shon obchodu spojený se shonem hospodaření polního, tvrdého, bezohledného, robustního – křičící otec, honěná matka, honění lidé domácí, nikdo se nesměl a nemohl pozastaviti, oddechnouti si, čímsi útěšnějším zabaviti, a jako by vůbec útěchy neznal a neměl život tehdejší. A kdo tu může stále jen obírati se strastmi a bolením dítěte, věčným jeho nářkem i skomíráním, byť byla i matka nejpečlivější, nejstarostlivější a nejobětavější, jako dozajista byla matka má. A vím jako v mlhách paměti, že musevši ke mně matka má odkudsi od těch nekonečných pláten a kop, od tkalců, s nimiž byl stálý boj vzájemného využití, stálý křik a hašteření, jsouc celá rozrušená, uštvaná, upachtěná, otcem konečně ještě týraná, když jsem se to byl těžce roznaříkal znovu propuklými bolestmi, které ve mně stále hlodaly a neustávaly ve svém díle, chvílemi k úporným mukám vzněcujíce nitro mé, že tu často jako v ne zlé výčitce si povzdechla: „Jaképak to jen s tebou bude, dítě ubohé?“ – a že v té otázce, která nevyžadovala odpovědi, tím méně ze strany mé, spočívalo zároveň přání, aby se to raději se mnou skončilo. A upjatě, s bolestnými pochybnostmi zpátky se po mně ohlížejíc, musevši mě zanechati mým útrapám, s nimiž musil jsem si to jaksi probojovati sám bez konejšivé účasti, jaké jest tak svrchovaně potřebí nemocnému dítěti, odbíhala zase k plátnům, kopám, tkalcům, s nimiž se otec hrdloval a odkudž již hněvivě, vytrženě volal matku. Jaké tu konejšení ze strany matčiny, jehož je tak svrchovaně třeba nemocnému dítěti, mohlo vůbec zbývati pro mě? Otec pak příkřeji, bezohledněji a zcela nepokrytě se nade mnou vyslovoval, hněvivým, nevraživým pohledem na mně, vlastně na mém neblahém stavu utkvívaje: „Kluku zatracená, k živobytí to s tebou není, tak nechť se to již ňák skončí…“ Co to „ňák“ mělo znamenati, tomu tehda ještě má hlava nerozuměla, ale jako by tu duši mou naplnil nový ústrach, nejčernější neznámá obava a nitrem mým rozhořekovalo se nové štkání, mučivější a trýznivější než vlastní mé bolesti…

A přece mě měla má matka ráda, třásla se věru o to mé ubohé živobytíčko, jenže život má své tvrdé, neúprosné zákony, má své bezohledné ukládání, které má krutou převahu nad vlastním cítěním, jež ostatně nemůže pomoci, byť i by krvavě se obětovalo. Nebo co se se mnou dělat dalo, to se dělalo. Mazali mě, obkládali, zažehnávali, koupali v senných struskách a vřesu, a v čem kdo radil, nosili k babám a doktorům na hodiny cesty, vše trpělivě a oddaně matka se mnou činila anebo dávala činit, potom již hlavně potají, aby otec nevěděl, vše se mnou se dělalo, co kdo jen posléz poradil – ale pranic to nezpomáhalo, k žádnému živobytí kalejšímu nevedlo, spíše bylo pozvolna stále hůře a patrněji. A není přece v rodině horší, trapnější nesnáze a překážky, není temnější chmury spočinulé na všem a vše provázející jako zlověstnost sama – jako nemocné dítě. Touto nesnází, touto překážkou, touto chmurou, touto zlověstností byl jsem v naší rodině já. A kdyby byla rozhodovala přání lidí, i nejlepších a nejbližších, byl bych zajisté dávno již setřen z tváře země. Bylo-li by bývalo takto lépe, o tom nepřísluší tuto rozhodovati, jako nepřísluší o tom rozhodovati člověku žádnému, jemuž usouzeno nésti svůj kříž. Ale přání lidí z dob tehdejších nerozhodovala – a tak jsem zůstal nesetřen z tváře země, zůstal jsem naplniti svůj úděl a kříž svůj nésti…

A že jsem zůstal – o to jistě měla svou zásluhu má babička. O ono naplnění údělu, o ten kříž můj však zajisté nikoliv, neboť srdce její přálo si zajisté můj osud nebem požehnati, byť ani v tom vzhledě nerozhodují přání lidská sebelépe míněná. Neboť kdyby rozhodovala přání zvláště takových babiček, jakou měl já, jen nejzářivější přízní osudu musilo by se naplniti každé žití člověka, a bylo by se zajisté naplnilo i mé žití. Jenže nejhoroucnější žehnání vysílané na hlavy svých, míjí se zpravidla cílem a naplňuje se v žití to, co být musí a co je určeno, a každá hlava svou korunu trnovou musí přijmouti a každý kříž musí býti donesen. Avšak babička má byla vedena tu jedině snahou o mé dobré, o žehnání hlavě mé, o jejíž koruně trnové se zajisté nenadála. Jsouc jako vdova v držení velkého mlýna spojeného s hospodářstvím v horách a zvěděvši u příležitosti nějaké rodinné návštěvy o mém stavu tělesném, o mém zdraví, které nevystačujíc k životu, ani k smrti nevedlo, bez dlouhých průtahů rozhodla, že půjdu s ní do hor a tam že se o mé zdraví již nějak bude starati po vůli boží. Jejímu rozhodnutí nic nestavělo se v cestu, v rodině mé přijato bylo s povděkem a zřejmou úlevou, ze strany mé pak s jásavým nadšením, horoucím plesem dětské duše, jež nerozumí sice, co jí tu kyne, ale co představuje se jí v pohádkové luznosti, v níž je naplnění neznámého nejvyššího blaha. Jakés takové neznámé nejvyšší blaho vyvstalo ve mně při zvěsti, že půjdu s babičkou.

A tak jsem se octl u babičky ve mlýně, v horách, kdes hluboko v horách tajemných pro duši mou dětskou jako sen. Jak jsem se tam dostal, jak mě převezli, na veškery okolnosti s tím spojené, kudy jsme jeli, co vše bylo a co přec tvořiti musilo jistou epochu pro názory dítěte, na to vše se nepamatuji; škoda, jsouť dětské dojmy to jediné, co zasluhuje nezapomenutí navždy, vše ostatní ze života za to nestojí. Ale vím jen z toho ze všeho, že můj pobyt u babičky v horách stal se tím nejluznějším, nejblaženějším, čeho vůbec v životě se mně dostalo a co jako zářivý obraz navždy utkvělo mně v duši, nesetřeno žádným jiným dojmem, ani léty, ani kvačením života, ba v míjení života a poznávání všech jeho podstat vlastních co tím zářivěji vystupuje. Ano, vše z doby tehdejší tane mně v představách jako jediné úchvatné zpodobení čehos nepřekonatelného, naplněného vroucností a něhou, která nabývá síly blaženého přízraku, čehos mysticky až zmocněného, jako představa ráje vlinulého v celou mou bytost do základních jejích součástí, jak tehdáž účastny byly slávy té, že nic mně to není s to odejmouti a že to odejde se mnou do hrobu nikdy ničím nepřekonáno, nepotlačeno, jiným životním úsvitem nepřezářeno, zůstávajíc vítězno jako nádherná souhvězdí nebes na noční obloze; a nikdy ničím nedotčeno, neposkvrněno, neponíženo, kdy přece před tím neobstojí nic ze života, aby, co dnes vzbuzuje v nás nadšení a rozkoš, zítra bylo nám potupou a hořem. Připadá mně vše jako čarovná pohádka i idyla zároveň, a přece to byla životní pravda, velká, slavná pravda, jak ukládala se duši dítěte…

Z těch dob tato velká a slavná pravda mě provázela celým žitím dalším jako světlé zápětí, byť vše kolem značilo se mně samou lží a temnotami; ona pravda mě nepřelhala, zůstala vždy vítěznou a nepřekonatelnou, svou mocnou sugescí dovedla vždy znova podepříti klesající duši. Z těch dob přinesl jsem si to právě víru v život, věře vždy a nepochybuje nikdy, i když zklamalo mě všechno a připadalo, že nezbývá již víry v tomto světě; přesvědčení čím dále více se utvrzující, čím horší rozkotání a zejivější propasti kolem sebe jsem shledával, že životem dáno je člověku to nejvyšší z údělu stvoření, že poskytnut je člověku život krásný a luzný jako pohádka, z níž nemusí býti rozčarování, že v srdce jeho vložena je podstata i možnost zářivého slavného štěstí, že všechny podmínky tohoto štěstí a blaha jsou tady, že tvůrčí síla v nás i mimo nás vše tak vytvořila, aby toto štěstí, toto blaho svrchovaně poskytlo. Ano, odnesl jsem si z těch dob vědomí a pochopení vším životem dalším potvrzené, třebas zatím v jediné černé negaci plynoucí všemi obzory mými, že vše je životu dáno, čím by spěl světlou, nezatemnělou stopou, čím by jeho pouť pozemská zahrnuta byla úchvatem svého žití, rozkoší, krásou. Že vše vnitřní i vnější je nám k tomu dáno, jen-li jsme porozuměli a uposlechli.

Leč odnášeje si z dob oněch toto ponětí a přesvědčení jakési zářivé luznosti, kterou žití člověka je opředeno a které z duše mé nic nevymýtí ani nezastraší, a hledaje životem dalším, jak přede mnou spěl a se vyvíjel, stopy onoho zmizelého, a přec ve mně vždy přítomného, nezahladitelného štěstí, zároveň jsem to poznával, že proto zaniklo toto štěstí a zdá se nedosažitelným, propastmi bídy a zla navždy oddáleno, ne že nedostává se k němu podmínek, ale protože se o ně oloupil člověk sám, sám si je zprznil nejdřív a pak rozkotal, člověk člověku je zničil navzájem, člověk člověku že stává se tím peklem hrůz a běd, které na něho doléhají a ničí jeho štěstí a zabezpečení, že je to člověk v rozchvatu svého sobectví a nezřízenosti, své hříšnosti a zpupnosti, své soběstačnosti a pýchy, jež zná jenom sebe a svůj hřích, co připravil onu strašnost a změť života, v níž lidstvo úpí a se kácí. Zoufalství a beznadějnost plní duši naši, takové vzbouřené moře rozporů a běd nás topí, které nezdá se k utišení.

Již něco v době té jako daleká tucha vyvstávalo v mé dětské duši, co dávalo mně pojem o tomto vzbouřeném moři života, o tomto zlu navzájem páchaném – tam doma, co jsem zanechal, v tom jako bych shlédal již základní příznaky tohoto vědomí, ukládajícího se do duše zvolna a neodolatelně. A zase co jsem zažil u babičky, v těch nezapomenutelných místech, bylo příliš krásné a mocné, než aby nebylo pravdivé a možné, než aby nemohlo v tom být pokračováno u odhalování nových podstat života, nových krás, slastí a úchvatů jeho na této cestě předsevzaté, a odtud vynesl jsem s sebou nejúchvatnější sen žití, jenž tak snadno mohl se stát skutečností, kdyby člověk chtěl, ano, odtud vynesl jsem si veškery prvky, z nichž v dobách nejvzdálenějších a nejhorších slučoval jsem ten životní názor, jak by bylo třeba žít, aby žilo se dobře, šťastně a krásně, jak jsem také žíti jedině usiloval, i když okolnosti byly nejnepříznivější a jakoby s celým peklem zla spiklé proti mně…

Leč o to vše se tady nejedná, byť to mělo i svůj vnitřní vztah s celým dalším žitím mým, také nejedná se tu ani o vlastní vylíčení mého šťastného dětství u babičky – k tomu snad naskytne se jindy příležitost – jako spíše o jedinou takovou vzpomínku, vlastně o jeden takový výslední dojem, v nějž jako by se shrnulo celé tehdejší dětství mé a jenž zůstal v mé duši tanouti zmocněním jakés čarovné hypnózy, z které není probrání. A vždy znova navracel jsem se k těmto vzpomínkám, vlastně k onomu výslednímu dojmu, v dobách nejvzrušenějších nadějí, jejichž očekávání a blaho družil jsem ku blahu oněch stop žití, i v dobách bezradosti a nejhoršího zoufání, v němž jako bych mínil ve vzpomínkách oněch nabrati útěchy, dodělati se víry a snesitelnosti žití. A nikdo a nic mě o ony vzpomínky nepřipravilo, nikdo a nic mně je nezkalilo a nezvrátilo mou víru v lepší život, jehož nejzářivější východiště uzřel jsem v oněch dobách dětství, a odkud stejnou cestou chtěl jsem jít a vždy jíti chci…

2.

Chci se jen několika slovy zmíniti ještě o poměrech, v nichž žila babička. Babička byla dávno vdovou, dědečka jsem vůbec nepoznal. Z vypravování matčina mám o něm jen pojem, že to byl přísný, vážný, energický muž, neobyčejně životně založený, a při své přísnosti k povinnostem životním, v nichž byl neúprosný a neodpustil nikomu ničeho, srdce předobrého, lidského, až nějak vždy pohnutého a nedočkavého naplniti svou povinnost lidskosti. Byl pouhý Němec, česky vůbec neuměl, babička byla Němkyně, ale česky se trochu přiučila – matka má jsouc ovšem rozenou Němkyní, provdala se za otce Čecha, do české krajiny, a počeštila se úplně, jen ještě při modlení svého „otčenáše“, což činila vždy po německu, připomínajíc svůj původ, jinak pak německy zapomněvši téměř docela.

Po smrti dědečkově, která nastala náhle, mrtvicí, při koupání, brzo babička vpravila se do neblahé situace, v níž na ni samu nalehlo břímě rozsáhlého majetku a živnosti se značným zadlužením – neboť byli se oba podjali tohoto majetku s prázdnýma téměř, ale odvážnýma rukama – a starost o mnoho dětí, vesměs nezletilých. A vše podařilo se babičce překonati, vysekati majetek z dluhů a vychovati i řádně zaopatřiti všechny děti. Byl to úkol nesmírný, jejž však babička zdárně provedla, vládnouc pevnou, leč předobrou rukou rozsáhlému majetku i rodině.

Byla to žena nejvýš prostá a skromná ve svých potřebách: pamatuji ji po celou tu dobu v jedněch kostkovaných šatech, vybledlých již a vypraných, ale vždy jakoby úmyslně co nejčistších, jako vše na ní bylo tak čisto a neposkvrněno, v témže životě s „paušaty“, jak se tehdáž nosily, a v téže prosté volné kazajce „štofové“, pod níž bilo tak věrné, spravedlivé, laskavé srdce; na hlavě nosila zpravidla vybledlý vlněný šátek, spíše jakés pléně podobný, zpod něhož dralo se vždy něco bílých kadeří, které nepodařilo se přičísnouti; ostatně celý účes dál se zpravidla po tmě a trval několik minut. V ukládání povinností sobě byla neoblomná, neznala pro sebe nějakých výhod a poshovění, neznala marnivosti ani samolibosti; proniknuta byla cele vědomím své povinnosti životní, na niž zřela jako na něco svrchovanou mocí jí uloženého. Myslím, že zásad svých, jak vtělily se v její duši a krev, nepřekročila nikdy, protože ani jaksi překročiti nemohla; stalyť se zpodstatněním celé její bytosti, podmínkou vší její přirozenosti, vlastně z ní vyplynuvše. A jednajíc dle této nutnosti, nevěděla ani, že tak jedná, jsouc tak daleka vší oné chvástavé, samolibé zásadnosti, která všude stavíc se na odiv, despoticky provádí svůj systém, vynucuje jej na sobě podřízeném vůkolí ne kvůli věci samé, ale právě kvůli své zásadě, jež stala se dávno pouhou jalovou formou k vlastnímu vyhonosení, zůstávajíc v jádru prázdnou vší lidskosti. Jsouc takto neochvějná ve svých zásadách, které u ní byly hlasem svědomí, jsouc přísná k sobě a naplněná přirozenou, nikoliv snad teprv ukázněnou sebezapíravostí, jež vyplývala z úžasné její skromnosti a prostoty, a jsouc zároveň pochmurnou v sobě, nedávajíc se nikdy strhovati o své újmě k žertu a veselosti, byla přece plná obětavosti, ochoty a laskavosti ku každému, požívajíc v celém dalekém vůkolí úcty, důvěry a vážnosti. – Každý pátek se odedávna peklo ve mlýně „pečení“ chleba, prostředních zvláštních bochánkův, jež rozdávány chudině. Pamatuji na ty pátky, na tu chudinu, na to rozdávání, v němž jako by s chlebem těla dostalo se nebožákům i chleba duše: sama každému podávajíc jeho bochánek, s každým laskavě pohovořila, poptala se, politovala, potěšila. Připadalo mně to jako biblické nasycení boží hladových – a drže se přitom babičky za sukni, jako bych byl účasten tohoto nasycení hladových chlebem božím a cítil kol sebe vznášeti se neznámou, slavnostní oblast veleby; a zajisté veleba lidskosti, vznešeného milosrdenství to byla, která tuto provázela toto konání. Stávalo se, zvláště ve zlých časech, že bylo potřebí i dvou „pečení“ týdně, aniž babička byla zažehrala – „náš mlýn to snese“ říkávajíc.

K ruce měla babička stárka Erlebacha, mlčelivého, obstarožného to člověka, jenž připadal mému rozumu jako vtělení vší rozšafnosti a zkušenosti a v jehož zádumčivých zracích tanula taková neoznačitelná jsoucnost čehosi, co každého a vše zvalo ve svou dobrou účast. Spíše pokynem než mnoha slovy, a vždy jda příkladem předem, řídil a plnil svůj úkol, nikdy neslyšel jsem z úst jeho lání, křik, zaklení, vše plynulo jako oblažující mírnou dohodou. Byl Čech, odkudsi od Martinic, kam jednou za čas vždy jako tajemně se odebíral; německy se vůbec nenaučil, a babička mluvila s ním česky, ovšem po svém způsobu, ale vždy zněl mně jejich rozhovor jako měkká, konejšivá harmonie, v níž bylo mně tak blaženě, tak čemus odevzdaně, več měl jsem neskonalou důvěru. Bývalo to zvláště za nedělních chvil, kdy konaly se tyto rozhovory, důležité, životní, stran záležitostí mlýna, hospodářství, co já si hrál, nerozuměje tomuto rokování, ale vytušuje jeho význam, a proto v obdivu od své hry zíraje k oběma, v čemsi neznámém, dobrém si šťastně libuje. Babička sedíc za stolem ohromným, dubovým, s vydrhnutou javorovou deskou, svítící se jako vyhlazená kost, měla obyčejně v rukou objemný svazek klíčů, jež připadaly mně jakoby kouzelným proutkem, jímž otevírá se tajemný vstup do míst fantastických, pohádkových, jakými také pro mé zdání hemžil se celý mlýn a z nichž do mnohých jsem vůbec nepřišel, ač mě babička téměř všude brala s sebou, a kam nebrala, tam jsem byl jí v patách. Klíči svými mírně otřásala, dávajíc tím jaksi důrazu slovům svým a svému uzavírání, dějícímu se zpravidla vždy ve shodě s míněním stárkovým, na nějž při tom, sedícího vždy opodál na hrubé lavici při stěně a kouřícího svou předlouhou nedělní dýmku, připadající mně jako účastnou významné obřadnosti, upírala svůj mírně vznícený zrak, k čemuž potom on, když bylo jaksi uzavřeno, odpovídal mnoha němými bafy, které mně připadaly také tak důvěrné, účastné na významu těchto nedělních chvil. Byla mně nezapomenutelná tato nedělní odpůldne, co vůkol panoval hluboký sváteční klid, jehož svatosti zdálo se mně účastno býti vše. I jinak přichýlil jsem se celou dětskou vroucností k stárkovi Erlebachovi: vysazoval mě ve mlýně trpělivě na hromady pytlů, na nichž jako bych si byl trůnil celé chvíle ze svého povýšení doveda rozhlížeti se kolem sebe, dělal mně klapačky, mlýnská kolečka, učil mě vrhati udici. Řečí však se mnou nadělal málo, trpělivě sice vyslýchaje mé stále na něco se ho dotazující dětské žvatlání, ale odpovídaje mně ponejvíce pouhým dobráckým úsměvem a mírným vznícením zádumčivého zálesku oka svého, což mně úplně dostačovalo a jemu také. S postavou stárka Erlebacha sloučeny jsou představy oněch dob, aby nikdy rovněž nevymizely z duše mé. Jinak slouživ ve mlýně již z dob nebožtíka dědečka, měl jediné jen přání, aby v tomto mlýně mohl dosloužiti; ničeho jiného si na světě nepřál. –

Připomenouti dlužno, vzhledem k vlastnímu účelu mého pobytu u babičky, že především mně babička vrátila anebo – neměl-li jsem ho vůbec s sebou, na svět si ho nepřines – vydobyla zdraví. Co se mnou dělali ve příčině této ve mlýně, nevím. Vím jen, že denně se svým hrníčkem, jejž výhradně pro mě babička určila, čímž jaksi nemálo jsem se honosil, čekával jsem si sám v chlévě na kozí mléko; co děvečka, stará Francla, dojila kozu s ohromným vemenem, s ohromným podbradkem a ohromnými rohy, já ji šimral mezi rohy, čemuž ona zdála si velice přáti, kloníc hlavu a sama ji dotěravě trouc o mé prstíky; a snad z vděčnosti poskytovala pro mne tak zázračné, sladké, kypící mléko, vonné a silné jako horské koření, jež tato koza na stráních kolem mlýna do libovůle si spásala a jež zajisté neobyčejně přispělo k mému pozdravení. Ještě dnes mám utkvělou představu husté, kypré, oslnivě bílé pěny požehnaného pokrmu tohoto, nad všechny divy hygienických sterilizovaných mléčných přípravků vynikajícího, pěny, v niž jsem se s jakous rozkoší nořil celým obličejem a která také na celém obličeji zůstávala lpěti, aby potom měla babička co stírati. Vím dále, že na noc dávali mně píti nějaké koření, které stará tajemná kořenářka donášela odkudsi až ze Sant Petra, místa to, jež připadalo tehdejšímu mému ponětí jako samo tajemné podsvětí, o němž jsem vzrušeně a sladce sníval; koření to pil jsem s neobyčejnou ochotou, dávanou tu také najevo, že jsem jaksi schopen obětavosti a sebezapření kvůli babičce a kvůli tu všem, ač mně docela nechutnalo – zachovávalo zvláštní přihořklou příchuť, byť i bylo jakkoliv medem oslazeno – leč jak praveno, byl jsem odhodlán tuto jedinou obět, kterou na mně babička vyžadovala, přinésti. A již jen ze všeho toho léčení dále vím, že vskutku po nějaké době mého pobytu ve mlýně každé bolení mně přestalo úplně a že pak babička nepostačila mně téměř krájeti z oněch nesmírných, hnědozlatových bochníků chleba, nad jehož lahodu a vůni nepoznal jsem v životě lepší pochoutky, a mazati tlustě máslem, kyprým, horským, sladkým a rozplývavým, jemuž rovného v životě již nikdy jsem neochutnal. I ty krajíce chleba s tímto máslem, neporušeným a vonným jako zdejší horská příroda, z níž měly své zdroje, a jež jest samý balzám a síla, jako by svou lahodou utkvěly mně v útrobách navždy. Jisto bylo, že bez lékařů a fakult ozdravěl jsem docela. A když jednou otec přišel do mlýna – ostatně jsem před ním utekl – nemohl mě vůbec poznati a dost se vynadiviti mým červeným, jako sametovým tvářím, které – když mne dostihli a k němu přivedli – zulíbal snad bez trpkosti a sebezapření, když již nekřivily se a nesinaly na něho tím věčným kdysi, neodcházejícím bolením. Jenže když se potom optal, jestli s ním nepůjdu domů, vytrhl jsem se mu a utekl, schovav se někam tak dobře, že mne nenašli do té doby, až zas odešel, což viděl jsem ze svého úkrytu, načež teprve vylezl jsem, nacházeje se tu v bezpečí, abych s jásotem a v jakés vítězoslávě uvrhl se v náruč babičky, začavší být o mě již skoro starostlivou… přičemž mně pohrozila, ale to pohrožení její bylo tak laskavé, milující a jakoby schvalující můj kousek, jímž přece projeveno jí tolik důvěry a oddanosti vnoučete, zač přece nevděčnou býti nemohla, ba musila býti velmi ráda, ba dokonce za velkou čest si to pokládati. Nebyla také nevděčnou, byla velmi ráda, za velkou čest si to pokládala – neboť měla mě tolik ráda, jako své vnouče pravá babička…

3.

Připadává mně někdy, že vlastně z celého mého žití zbylo mně to jediné tenkráte, po všech těch katastrofách a zmatcích mého osudu vyplývá mně v duši jako slastné útočiště jedině onen nádherný, neskonalý obraz dětství stráveného u babičky – tam bylo vše. Vše ostatní z dětství mého, byť i zachytilo také své šťastné okamžiky, mělo svá luzná zákoutí, jak nebylo by ani možná jinak, provázeno bylo jako zápětím chmur a hoře, úzkostí a zděšení, mělo tolik svých neblahostí a černých zákoutí, v nichž hasl každý šťastnější úsvit; kořen mého dětství jako by byl hlodán od zmije všech těch okolností, které mě obklopovaly a krvavě drásaly nitro. Leč to jsou zase jiné historie. A vzpomínám jich tuto jedině proto, aby z těchto nejistot a chmur tím jasněji a zářivěji, v jakés gloriole svatosti, vystoupil mně před vytrženými zraky onen slastný obraz, k němuž neustal jsem nikdy hárati jako k nejsvětějšímu symbolu žití vytouženého, nezprzněného, jakéhos božího království na této zemi. A čím zdrcenější bylo mé žití potom, že zdálo se, že kvačí nezadržitelným řícením se laviny do propastí zkázy, tím mučivěji, vytrženěji, zraky askety domáhajícími se svých vidin nebeských, háral jsem v onen sen království božího, jež přece kdys tam u babičky bylo naplněno, bylo pravdou, skutečností…

A veškero ono štěstí dětství, naplňující mně tak neskonale duši jako nekonečným nádherným úchvatem, značí se mně ve vzpomínkách z celého svého průběhu několika let, jež jsem u babičky strávil, jako vlastně jediné velké pozastavení, jako jediný soujem světla a záře, v nějž dovedlo se vše shrnouti jako kouzelnou projekcí. Ale zvláště jedno nesmazatelné utkvění, v němž jaksi zpodobňuje se mně všechno ostatní z doby té, tane mně ve vzpomínkách. Vlastně všechno ono rozsáhlé blaho dětství vpojilo se jakýms čarovným zmocněním v toto utkvění, jako jediný často květ v úchvatu duše naší poskytuje nám zpodobení jara, jako často jediný tón vzbudit v nás dovede ohlas nejslavnější symfonie. Vzpomínaje na své dětství tehdáž, vlastně vždy tu vybavuji ono utkvění, jež bylo ze všeho nejslavnější, v zářivé jakés neskonalosti uchvátivši duši mou navždy – a v jeho květu čaromoci a slasti zjevuje se mně celé jaro, v jeho tónu zaznívá a pěje mně nitrem celá symfonie jakoby ohlasem kůru nebešťanů…

Bylo to právě zjara. Jaro v těch horách, v tom údolu našeho přebývání! Jaro u babičky! Vlastně značilo se mému dětskému názoru jediným dojmem, v nějž splynulo vše ostatní. Ale jako by stačilo to za všechno, vyvážilo všechny krásy a naplnilo všechnu slast: Zrovna před okny z jedné strany mlýna vynášela se ohromná stráň, mé dětské představivosti připadající ještě ohromnější a chovající pro mysl dítěte jakés nedostupné tajemství; zůstávalať i nedostupná mému slezení, a jen v jejím úpatí jsem bloudil jejím podrostem a v něm se schovával. Bylať cele zarostlá lískovím a habrovím, místy střemchovím a kalinovím; při potoku, jenž pod ní tekl a z průzračných, klokotných, prudce hrnoucích se svých jarních vod svítil a zářivě zel svými žlutavě zelenými oblázky, jichž jako rozplesklých žab bylo přerozkošně plné dno a jichž já nejraději všech byl bych si vždycky přál moci se tak zmocniti ku hraní a jakémus blaženému připovídání si s nimi, rozestavena pak byla pravá změť věkovitých olší a javorů jako první výspa této stráně. Bylo to záhy zjara. Ještě lístečku nevypučelo zeleného bludištěm haluzí, jež byly černé, jako větrné, a jedině žlutavé kočičky místy medově se třásnily. Zato však při zemi, celou rozlehlostí stráně jakoby do nebes se vynášející, pestřilo se nekonečným podrostem petrklíčů. Ale jakých petrklíčů! Takových sametově kyprých, zářivých, omamných, jaké jen svěžest hor vyluzuje jako první pozdrav jara. Nikdy nezatanulo mně nic v žití takovou čarovnou luzností, nikdy nezřel jsem nic omamnějšího, pohádkovějšího nad tento sen petrklíčů jakoby vyčarovaných. S blouznivým vytržením rozpjal jsem ruce a složil se v tento květný baldachýn celý, vnořiv v něj svou tvář jako k nenabaženému vonění, jako k mámivému sdružení se celé své bytosti s touto květnou podstatou, jež byla jediným vzruchem, výronem krásy, jako k úchvatu rozpojení své dětské, neznámým štěstím oblažené duše, která by vydechla své zdroje vstříc těmto výdechům jara. Takto jako v halucinačním vytržení, nesoucím se vstříc jakés neskonalosti mě obklopující, setrval jsem nepovědomou dobu. Nad hlavou mou o závod vykřikovaly pěnkavy, jejichž lásce toto loubí sloužilo. Byly ty zmámené výkřiky jako výkřiky dětského mého plesání, jež dusilo se v sobě nekonečností svého štěstí. Nikdy nic mě tak neuchvátilo v životě, pravím. A nikdy nesejde mně z vytržení duše obraz květné oné stráně, plné petrklíčů. Vidím z těch dob neustále před sebou tu květnou jejich, vonnou nádheru, která mými smysly spěje jako omamná lázeň. A vždy rozplesám se z vidiny oné, jako v uchylování se svatém jakés nekonečné háravé naděje, která nalézá svého uskutečnění. A představa jara od těch dob nikdy jinak nevzbudí se v představivosti mé než ve sdružení s touto nádherou petrklíčů, jichž tu nikdo nerval, nikdo nezatlapal. A ono roztoužené jásání pěnkav jako u výtryscích nejvroucnějších, jimiž hlásalo se požehnání štěstí a míru života, plynulo nad mou hlavou, vnořenou v květný zdroj jara, a jako by bylo ohlasem mého vlastního srdce dítěte, naplněného tuchami čehos slavného, zázračného, co oblažuje pozemskost. Dole v olšoví a javoří šplounaly jarní vody jakoby nyvou ukolébavku všemu provázení života…

Bylo to tak krásné, byť nepostihlé dětské duši, a tím krásnější. Plesal jsem v sobě, v úkrytu neznámého štěstí svého. Stálo cos vůkol mne jako vidění, zasahajíc v nejvnitřnější účast mé bytosti. Do všech dob potomních nikdy pak neodcházelo ode mne toto vidění, v němž jako by se událo zpodobení tajemných podstat toho, co je božím královstvím. Boží království jako by stálo kol mne. Nikdy nebylo mně tak blaženě a úchvatně, v jímání slavnou, neznámou mocí. Zároveň cos úchvatně velkého, až mučivě háravého, něco, co bylo jako vanem věčnosti, výdechem jiného světa, té říše nadzemské, jíž symbolem je pozemskost, spělo mými smysly, které jako by se byly rozevřely dokořán poznání tajemství. Pamatuji dobře, že vše takto vyvřelo v mé dětské duši ve slavné chvíli té, jaké nikdy jindy jsem nezažil, že vše takto naplnilo mé uchvácené nitro, byť třebas dávno později se uvědomilo. Ale citu není potřebí uvědomění ani abstrakce, největší a nejúchvatnější je cítění samo sebou, ve své bezprostřednosti, která neuvažuje, ale jedině oddává se vznětům svým. A vím, že kdykoliv nové a nové jaro průběhem dalšího žití se přihlásilo, že vždy zpodobilo se mně ve vidění onom, které nepřestane se mně nikdy vynořovati v duši do skonání mých dnů, aby potom navždy vyzářilo u vidění věčnosti, jíž symbolem jsou věci všechny…

Úchvaty duše neměří dob, tím méně úchvat duše dětské. Až bylo k večeru. Až cos mne jímá, něžně, laskavě, jako by šetřilo mého snu jara. A nechal jsem se jímat, věděl jsem již, kdo to je. Byla to babička. Bylo tak slastné, důvěřivé toto jímání, oblažující a mámivé jako štěstí samo. V tu náruč přecházel i můj sen, v té náruči kvetlo nekonečně petrklíčů s plesavým hlaholením pěnkav. Tak bezpečno a dobře dlelo se mně v této náruči, v níž navždy nějak chtělo se mně být zkonejšenu. Také nechával jsem zavřeny oči, oddávaje se tomuto zkonejšení jakoby navždy. Po mé tváři sjížděly polibky, pociťoval jsem v nich veškero to vyvření lásky babiččiny, jinak si i samolibě mysle, že musí to dělat dobře rtům babiččiným, může-li takto do libovůle líbat mou tvář, a mínil jsem jí k tomu popřáti ještě chvilku příležitost. Až náhle jsem otevřel oči, vykřikl jako dítě hrající si na schovávanou, když nalezlo, a oběma rukama prudce jsem objal babiččin krk. – „Babičko, babičko!“ vylil jsem v tato slova veškeru svou lásku a veškero ono neznámé vznícení v své dětské duši. – „Na, vata bisla…“ odvětila mně svým dialektem, uvolňujíc zároveň si na krku mému pronikavému sevření, jímž chtěl jsem jí dát najevo veškeru svou lásku v ohlasu mého vznícení; a i tato slova, jimž zatím byl jsem se již naučil rozuměti, zazněla mně tak sladce, konejšivě, harmonicky ve vše to, co plynulo kolem mne. „Ach, babičko, to je krása!“ zaplesal jsem, jako bych věděl, že musí vědět o všem tom, co se dělo se mnou, a musí cítit se mnou. A zdá se, že věděla, že cítila: – „Ja, Pepšla, ja… saj lobe got…“ odvětila a své dobré, bádavé, zašeřené zraky roznesla vůkol, tak prostě vzníceně, a přece tak hluboce, vážně, nábožně. A já s jejím pohledem roznášel zraky své, a vím, že právě tak vzníceně, nábožně. A také mně připadalo vše vůkol jako jediná velká modlitba v nejvroucnějším ohlasu srdce uneseného svým Bohem, vytrysklá z hrudi země.

Bylo kvečeru. Odlesky nebe průzračného, křišťálového, s purpurovým pýřením, tanuly nad horským údolím, při obzoru plál nach červánkův, jímž pošlehána býti se zdála zčernalá země i černé pně olší. Tůň petrklíčů byla jediné mámivé vznícení tímto nachem, vrhajícím se podrostem v jejich žluť; byl to obraz neznámé krásy, jímž jako by se přisouvalo mystické tajemství v dosah lidského poznání. V sladkém úžase, maje ruce tím pevněji zapjaty v babiččin krk, shlédal jsem upřeně v toto tajemství, a jako bych nikdy jindy nebyl tak blízek jeho projevení. A také babička tam patřila. Vůně něžná a jemná, jako mystický výdech, vzdouvala se odtud k nám. Stromy, ty věkovité olše a javory, jež jako by tvořily věrnou stráž mlýna, věky ušetřeny, a v nichž se již stmívalo jakýmis stíny černých pravěků, vystrměly nesmírně vzhůru, rozsochatými čely rýsujíce se v zálesku nebes; zdály se ze svých podstat vynášeti, aby sdílely tajemství nebes a země. Vše jako by se tak vynášelo ze svých podstat ve sdílení čehos nesmírného, věčného. Nade mlýnem leskla se hvězda. Zřím ji dodnes jako u výronu božství sama. Zachvěl jsem se jakýmsi závratným vznesem duše k jejím výšinám, nikdy nebyl jsem nebe tak blízek. Blízek hvězd, nebes, čehos nesmírného, nepochopitelného, věčného… Již blíže zanášela mě babička ke mlýnu. Ze strany byla dosud znatelná mámivá tůň nekonečných petrklíčů, zahalujíc se však již v tajemné, nevystihlé šeření, jež uzavíralo se snem. Ten sen jako by spěl i dětskou mou duší, vše vespol jímaje. Babiččina náruč zdála se mně tu celým vesmírem všeho, co zření mému se naskýtalo. Složil jsem se v ní v celém tom neznámém úchvatu své bytosti, která tu vystoupila ze sebe… Před mlýnem, na tom širém prostranství, vykládaném upotřebenými již mlýnskými kameny, které vždy svými kruhy vyluzovaly ve mně tolik úcty a fantazie jako pohádkové vstupy do podzemních říší, kde stálo vždy celé město nákladů s plachtami, pod nimiž skryto bylo tolik vezdejšího chleba, volně rozkročen na zápraží stál stárek Erlebach, s odkrytou hlavou, na níž nemohl jsem nikdy rozeznati, je-li to tak sivá šedinami anebo od mouky. Hleděl v zádumčivém vznícení vzhůru. Snad odhadoval počasí na zítřek. Ale zdálo se mně, že hledal nahoře své nebe, jako měl je já. Něco tak velebného, zvroucnělého vznášelo se v oblasti bílé jeho hlavy, a zdá se mně, že přijal jsem ho tehdáž v království duše své, uchvácené jistě mystickým zmocněním, že přijal jsem ho tam vedle babičky, s dobrým slavným přislibováním, jako přijal jsem tam vše, co bylo a dálo se vůkol a bylo mně zdrojem nezapomenutelného pohnutí, jakého nikdy jindy v životě jsem nepoznal…

Ano, jal mě to tehdáž nepovědomý vzruch duše, z oněch úchvatů, jimiž nepřestávalo se již nikdy mé nitro vzněcovati a vynášeti nějak nad vlastní podstatu věcí, než jak smyslům se jevily, jak neustávalo mě to nikdy provázeti životem, byvši vždy jakous háravou útěchou i v nejhrozivějším utváření věcí těchto, jak jimi mě osud obklopil. Ale, což o vše příští nápotomní – tehdáž linulo se mně na rty dětské cos v plesání neskonalém, ano, nikdy již nic v takové zvroucnělé síle a moci, v takovém rozchvácení štěstí nepotkalo mě žitím. Nejsouť ostatně dojmy dětství v jejich bezprostřednosti neuvažující a cele se vzdávající méně snad významné než dojmy složitých meditací rozumu, ba právě naopak. Já aspoň na dojmy ony nezapomenu nikdy, byť vše ostatní ze života nestálo za vzpomínku.

Zatím mě postavila babička na zem, byl jsem jí zajisté příliš těžký, což v duchu mínil jsem uznati, jsa ke všemu shovívav a velkomyslný. Učinila to však tak něžně, jako by vzácný květ ze stvolu chtěla setřásti. Vtom přitřelo se ke mně cos, co mě div nezvrátilo, jen že jsem se taktak zachytil babiččiny sukně. Byl to náš Lindor, mohutný, ostražitý strážce mlýna, s dlouhou mocnou srstí a nevystihle věrnýma očima. Oh, ten Lindor je také kusem mého tehdejšího štěstí a nikdy nevymizí z mých vzpomínek, jsa spjat s nimi v jediný obraz. Připadalo mně tehdáž, že toto věrné zvířecí srdce potřebuje rovněž nějaké vroucí sdílnosti pro neznámý úchvat chvíle a v této potřebě že to tak přiložil svou hlavu k mé a v můj zrak svým nevystihlým pohledem zaháral. Objav hlavu tu a přichýliv k ní hlavu svou, mínil jsem mu jaksi této sdílnosti poskytnouti, sám zase navzájem u něho jí hledaje. Zůstali jsme pak takto chvíli pospolu na tom zápraží, zírajíce oba v tajemný zářivý soumrak, tu stráň petrklíčů majíce nedaleko, jež jako by přízračnou vidinou duši mou hypnotizovala, jako bych v její baldachýn stále nořil svou tvář a voněl k ní do dáli, a zdálo se mně, jako by Lindor musil tam hleděti a voněti rovněž, byliť jsme takto oba k sobě schýleni, stejně as vysocí, oba naplněni sladkým, tajemným štěstím. Zdá se, že jsem hlavu Lindorovu přitom několikráte políbil v tom svém neodolatelném dětském vzrušení, jež potřebovalo přispění dobré jakés účasti. Pes bil ocasem o zem, zvolněně, blaženě, mírně oddechoval. Mlýn tlumeně klepotal, v pozadí hučel vodopád z vantrok. Připadalo mně vše tak zhoroucnělé, blažené, smírné, k nám oběma na tom zápraží se vztahující…

Vtom zaznělo nad námi ze staré zvonice nad střechou mlýna klekání. Do vsi bylo daleko, a zvonkem tedy zde odbývala se všechna klekání, aby určovala plynutí času a míjení života, jenž naznačován je pozemskostí. Tak jasně vznícené zvuky vydávalo, jsouc zároveň vzýváním Boha v těchto osamělých končinách, a zaposlouchav se v tyto zvuky vyplynulé ze srdce zvonku, jako bych pátral u hvězdné výši, kam zanášel jsem zrak, po jejich setkání se s výdechem nebes. Zdá se mně, že Lindor poslouchal a pátral se mnou. A zdá se mně, že naslouchalo a pátralo vespol vůkol vše, ta petrklíčová stráň aspoň zajisté ano, jakoby tajemně se vysouvajíc stále k nám blíže a vydechujíc svou vůni, jíž bylo vše plno toho jarního večera jako neodolatelné přítomnosti velkých slastných tuch. Stále jaksi horoucněji zněly vytrvávající zvuky klekání. Přirovnává-li se hlas zvonku se stříbrem, tož nikdy nezdálo se mně to rčení případnější než v upomínkách klekání onoho. Za toho jarního soumraku byl to jako klokot živého stříbra, čehos neskonale vroucího, nábožného, co připojovalo se k tajemství všeho vůkol. Nic z toho tajemství nevyjímáno. Poslouchal jsem stále u vzrůstajícím vznícení, jež unášelo celou mou dětskou bytost. Co těch klekání jsem vyposlechl v době té, vždy mě tak vroucně, zbožně dojímala, ale tentokráte mnou chvěly ty zvuky do hlubin duše unesené ve svou dálavu věčna. Blaženě jsem v sobě trnul, byl jsem tak vzrušeně dojat a šťasten jakýms nadpozemským smírem – a chýle stále těsněji svou skráň ku hranaté hlavě Lindorově, jako bych tu družil celou svou duši s duší jeho, přelévaje v ni své vzrušené štěstí. A vím, že to bylo právě ve chvíli té, co zároveň v mé duši ujalo se přesvědčení, že záleží jedině na člověku, aby vždy takto šťasten byl, že stále znova dostavují se a stejně čarovně plynou od věků do věků takové chvíle jara a smíru, každým rokem že vzkvétají takové stráně petrklíčů, dokud nejsou zdeptány nohou brutality, že každou chvíli, již duše v moci má, nastati mohou taková vynesení ku hvězdám. A že ku pochopení toho však je potřebí družnosti právě s těmi, již zdánlivě jsou nižší nás, jaksi od nás odvislí, jimž osudovým určením jsme nadvládou, jako já, zdálo se mně, jsem tomuto Lindorovi, a dále s těmi, již jsou nám nejbližší láskou a porozuměním, jako mně byli babička a v jejím průvodě ti všichni ostatní se stárkem Erlebachem jaksi v čele, ti všichni lidé dobří, nezapomenutelní. Ano, všechny jsem vnášel jako v nesmírném odvděku a zvroucnění své bytosti v království boží duše své, všem přislibuje a žehnaje. Přijímaje tam i toho Lindora, stejně mu přislibuje a žehnaje a jsa odhodlán vždy tak činiti. Umiňoval jsem si navždy zůstat věrným tomuto druhu svému, znova jsem obchvíli líbal tuto hlavu chundelatou, která zas jako v odvděku porozumění lízala mou tvář… Ah, nemohu za to, že žádné jiné přichýlení, žádné políbení, ani ženy, u níž hledáš vše, nebylo věrnější a oddanější než tehdáž ono naše sdružení, nemohu za to, takto navždy utkvělo mně aspoň v duši mé…

Až posledními, jako unylými vzdechy, jež vyvanuly vším, co chtěly pověděti, ustávalo klekání večerní. Nějaký mleč pokleknuv na dvoře, pokřižoval se a zase vyvstav odcházel. Také křišťálové jasno nebes hroužilo se v hlubinnou zatemňující se modř, z níž vyvírala hvězda za hvězdou, každá jako prozření boží. Soumrak neviditelný, a přece jímavý jako nepřekonatelná tucha stlal se po vůkolí u choulení tajemných podstat. Stromy splývaly v sebe, hroužíce se ve sraženou oblast černého vlášení, stráň petrklíčů míjela v nezvěstné tůni černav země, které jako by byly přikvačily ze všech stran. Nesmírné jakés rozprostranění veleby a svatosti spělo k zámezím věčna… Horský jarní chlad zavál. A také hlad se ve mně najednou ozval; nebylo také jaksi divu po všem tom, co smysly ze sebe vydaly. A právě jako vhod volal mě z kuchyně hlas babiččin. Ah, nikdy tak sladce nezaznělo mně snad žádné volání: „Pšít již, Pepšla, pšít… kumoka, kumoka… Pepšla, Lindor…“ Volala nás to oba, zač v tu chvíli byl jsem jí i za Lindora nějak vděčen, pociťuje s ním ještě užší vespolnost. A když Lindor, otočiv po tom zvoucím hlase své modré oči a blaženě o zem zabušiv ocasem, se zvedl nechávaje svou hlavu stále jaksi shovívavě přichýlenu k mé tváři, šel jsem také, šli jsme vespol, tam k pootevřeným dveřím, z nichž nás babička volala, tam dovnitř, kde svítil jasně krb…

4.

Krb, krb rodinný! Jaké nevystihlé štěstí člověka u krbu rodinného. Jaká svatost a požehnání rodinného krbu, to jediné, co zůstává navždy věrno, družno, nedotčeno, nesetřeno, jestli sami jsme si jej nezpustošili, nerozmetali. Zbude-li člověku kdy krb rodinný, zbylo mu vše, a nic nepotřebuje jiného ze všech sláv lidstva. Krb rodinný, kam by se mohl uchýlit po všech zklamáních života, jež jsou vlastně hlouposti a jenom naší samolibostí vyvozeny, po všem hoři a zmatcích, jež jsme si na duši uvrhli sami, ale nechť je co je přisouzeno člověku, po čem by se mohl uchýliti v bezpečí a smír krbu rodinného! Při něm vzklíčila všechna sláva a důstojnost člověčenstva, jím zjednáváno jedině štěstí života, jím podmíněno trvání generací. V něm je veškero blaho a požehnání života. Vše mimo něj je ničím, je šalebným zdáním a marným pachtěním, je zvrácením a zlehčováním, przněním a kletbou svatého jeho útulku. Běda, kdo zvracuje, zlehčuje a przní rodinný krb, běda, třikrát běda, kdo jej rozkotá!

Ponětí rodinného krbu, svaté, nepřekonatelné, jako by navždy utkvělo takto v duši mé od pobytu mého u babičky, v té šeré, klenuté místnosti, masivní, plné výklenků, kde stál krb, mohutný, starodávný, z něhož sytila se celá generace, celý mlýn. Místnost ta sloužila vůbec mimo spaní za veškero naše ostávání, jinde jsme vůbec téměř ani nedleli, tady scházeli se svorně všichni, od hlavy rodiny až po posledního práška. Tenkrát jídelen a salonů ve starodávných mlýnech neznali, nepotřebovali jich, a snad proto tam bývalo tak dobře, zabezpečeno. Mně aspoň nad tuto místnost nebylo nikdy nic dražším, žádné obývání světa…

Vlastně ze všeho tohoto obývání zbylo mně v upomínkách jediné ponětí, jediný obraz, a to právě toho, co bylo, když onoho večera jarního, za něhož duše má dětská ocitla se v tak neskonalém zmocnění svých popudů a zdrojů, jako by vyvoláno ze sebe tajemnou silou onoho nadšení, jež bytost naši spojuje s veškerenstvem a věčností – na zavolání babiččino vešel jsem s Lindorem do kuchyně a tam se potom uvelebil. Uvelebil se s Lindorem v zákoutí ohromných kamen. Pamatuji, že babička mě nejdřív pohladila, a neopomněla zároveň pohladiti Lindora, jenž vrtě nedůtklivě ohonem a zíraje upřeně na ni, jako by se byl o to dožadoval – mě pohladivši na tváře, jež byly tehdáž již tak svěží, růměné a jež – připadlo mně to v nevinné dětské samolibosti – musily nesmírně lahoditi jejímu doteku, vždyť také opětovala toto pohlazení, Lindorovi pak zamnuvši za jeho ohromnýma ušima, což on měl vždy tak rád, celý se tu nějak přitíraje k ruce takto ho oblažující; tehdáž zdálo se mně, že se blaženstvím div nezajikl, vydávaje kňučivé zvuky tohoto blaženství a očima vyzývaje v radostném úpění ještě aspoň jednou k opakování věci té, v čemž, myslím, babička mu vyhověla.

„Viď, Pepšla, máš uš hlad… hungra… vata bisla…“ a ač nedlouho předtím, než jsem se vydal ku stráni, naložila mně nesmírný krajíc máslem tlustě naložený, vyšťourala mně v ohromné jarmaře, jež stála ve výklenku proti kamnům, velikou buchtu, kterou musil jsem vzít do obou rukou: „Esa, esa nur… večeže hned ještě nebejt… esa nur, Pepšla…“ A bylo to dání jako lásky samé. Ach, ta dobrá babička, byla by mně nejraději stále jen krmila, vždy majíc něco přichystáno mně na mls – krví i duší svou byla by nejraději sytila mou bytost vnoučete. A že, řekne-li se dítěti o jídle, byť ani samo ještě na to nepomyslilo, a tím spíše, jíst-li se mu již chce, jako mně se jíst chtělo, nikdy se nedá pobízeti, tak i já s jakousi živelnou chutí zakousl jsem se plnými ústy do buchty, nejdříve Lindorovi, aby mu to nebylo líto, vloživ kousek do tlamy, z níž laskominou se mu vylévaly dvě stružky slin… Ovšem, celou jarmaru takových buchet na něho, ale přesto tak uznale a vděčně zhlížel na mě za mou velkomyslnost ve příčině makové buchty, již já jsem sám přec tak nadevše rád. Jenže srdce bych byl nejraději rozdělil s Lindorem, natož makovou buchtu, o niž umínil jsem si s ním spravedlivě se rozděliti, nejen o dolení kůrku a střídu, již jsem celkem nejméně měl rád, nýbrž i hoření, tu dozlatova vypečenou, křehkou, pocukrovanou a mastnou, již měl jsem zase z buchty nejraději – a mínil jsem mu také máku přidati.

A v takových úmyslech složil jsem se s buchtou a Lindorem do kouta mezi kamny a zdí, mezi těmi kamny, jež zdály se mně tuto jakousi bytostí samou o sobě, družnou, dobrou, ale i tajemnou, vždy jakous pohádkovou, fantastickou mluvou se ozývající, zahrávající i laškující, a přece tak vážnou, opravdovou, jako ostatně vše mně připadalo v tomto mlýně; mezi těmi kamny, v nichž po celý den téměř nevyhaslo, v nichž jako by plál věčný oheň, z něhož rodilo se a bylo udržováno žití. Tam byl můj kout, tam bylo mé nejradostnější a nejkonejšivější uchýlení, tam byla vždy hromada dříví a roští, tak nějak vonného, družného, s nímž jsem vedl divné hry a divné přátelení a kouzelné zámky z něho budoval a jiné divné záludy spřádal, vpojuje si je ve svůj dětský osud – ano, vše z věcí živých i neživých k životu našemu chce se svým způsobem přidružiti, chce býti s námi, chce nám něco poskytnout a něco žádá od nás ve vzájemnosti osudu, našemu štěstí chce posluhovati, svého štěstí očekávajíc od nás, jenže my dávno již ve své zpupnosti neuznáváme tuto vzájemnost, domnívajíce se pošetile, že sami sobě dostačujeme. Já aspoň vím, že i toto dříví, jehož vždy tu byla ohromná zásoba připravena a v jehož úkryty a tvary vtěloval jsem v blažené bizarnosti své dětské fantazie, s tou svou mírnou, smolnou, jako posilující vůní, kterou jsem někdy tak chtivě a táhle nozdrami v sebe sál, přispívalo rovněž ku mému štěstí tehdejšího dětství mého, a že i s tímto dřívím chtěl jsem se nějak dělit o své žití, k němu jakousi zvroucnělou účastí se přichylovati, jako o vše a ke všemu, co bylo kdy kol mne. Připadalo mně, a byl jsem o tom přesvědčen, že za těchto našich večerních besed v našem zákoutí navzájem ví o mně, ví o této mé účasti tak vřele k jeho podstatě se nesoucí, že přijímá mne a tuto účast mou a svým ohněm, jímž nám sloužilo, svým plamenným, radostným klokotem že projevuje radost svou…

Při tom vždy měl jsem babičku v zření svém, oddaném, uneseném, láskyplném zření, z něhož jaksi ani na okamžik jsem ji nespouštěl. Babička v horlivém nepozastavení kutila vždy opodál na stole a při krbu jakási svá čarování, jak mně to připadalo, připravujíc krmě pro celý mlýn. Někdy polohlasně si zpívala, takovým nápěvem a slovy, v jejichž ohlasu táhlo mně to vždy duší jako sladkou, tichou, unylou záludou, v dáli se ztrácející; v duši jako bych to zpíval s ní a jaksi vždycky dobře při tom si vedl. Chvílemi zas mě oslovila, třeba jen slůvkem, bezděky prohozeným, a jaksi mně to tak dostačovalo; nikdy toho ke mně mnoho nenamluvila, protože dobře česky nemluvila, vše ostatní dopověděvši svým láskyplným pohledem, jakýms oblitím mě celého citem svým. A připadalo mně vždy to mé choulení se v teple a záři krbu jako uplývání sladké, snivé, šeré oblasti pohádky, v níž srdci je tak podivně blaženě, tak dobře a bezpečně, tak volně a zadostučiněně, v jakéms luzném hárání neskonalého štěstí a naděje. Z těch dob již vynášel jsem si v svém přesvědčení mínění nejsvětější svatosti dobrého rodinného krbu, jenž zvučí nad všechny zvěsti života, nad všechny úspěchy jeho, nad všechny věci. Aspoň chvíle strávené takto u krbu v dětství mém tehdejším byly mně nejdražší, nejsvětější vzpomínkou a zůstanou tak navždy…

Tak bylo i tehdáž, onoho tak pro mě nezapomenutelného večera, v němž jako by dála se neznámá zmocnění duše mé i všech věcí ji obklopujících. Bylo tak blažené spočinutí uprostřed hromady toho dříví, připadajícího mně jako pohádková hora, jíž třeba nějak dobýti. Nikdy mně nepřipadalo tak družným, tak nějak blízkým mému srdci, tak mě přijímajíc oddaně navzájem, nikdy nevzdávalo se tak ochotně mým dětským pošetilostem, nalézajícím vše v jeho podstatě, čeho si jen přály pro své hárání a fantazie, nikdy mně tak nevonělo, tak, jakoby živým dechem ke mně vydechujíc, jako tehdáž. I to drahé dříví mé, jako všechno mně tak drahé! Stejně zdál se smýšleti Lindor, uvelebiv se na něm co nejpohodlněji, ač polena jeho nebyla k tomu nejzpůsobilejší, a přitřev se ke mně co nejtěsněji, aby byl zajisté co nejblíže i mé makové buchty. Babička kutila kolem nás, a jako by jí to nikdy tak nešlo od ruky jako toho večera, zdála se tak uspokojena, tak družně zaujata vším, že jako bych sám pociťoval toto její uspokojení, toto její družné zaujetí; horlivěji a jako unyle horoucněji si chvílemi prozpěvovala, a zase provívalo mně to a táhlo duší sladkou, tichou, blaženou záludou do neznámých dálí zanášející své blaženství… A tak jsme si hověli jaksi všichni, já pojídaje jako v oddávajícím se usnění svou makovou buchtu, velkou, šťavnatou a štědřeji jí a obětavěji, když babička neviděla (protože by dobrácky hubovala, že pro psa není buchta, vždy že každému co patří!), podíleje svého druha, tak nějak se raduje z jeho ochoty k buchtě mé; jenže diplomat, znaje patrně babiččiny názory, co komu patří, aniž zdál se je sdíleti, tvářil se, kdykoliv babička k nám zhlédla, jako by jakživo o buchtě se mu nezdálo. Byl bych rád vybraným kouskem buchty podělil i to dříví, jež patřilo nějak k nám jako my k němu; i jemu že se má dostati z našeho blaha, všechno bych byl tak rád podělil buchtou i srdcem svým, jež všechno objímalo, všemu kladlo se v horoucí účast…

Myslí neodbytně plynula, donekonečna jaksi rozprostřena a všechna zámezí duše zabírajíc, stráň plná petrklíčů, se všemi dojmy se pojíc, vše vystlávajíc svou květnou náručí. Bylo mně jako v slastném, vonném unesení touto náručí, v kterou jsem se neskonale vzdával jako v to vše ostatní, co s sebou unášelo mou tak vznícenou duši tehdáž. – Zase hlasněji, vroucněji, jaksi osmělena vytryskla melodie babiččina, zazvučelo v ní jako celým dobrým zadostučiněním nitra, ohlasem života, jenž, nemaje si co vyčítat a usmířen v sobě, ulevuje si písní, tichým blaženstvím. A zase chvílemi odbíhala někam dohlédnout, po čem mně jaksi nic nebylo, a spravivši si to tam, zase přicházela zpět, vždy nejdříve k nám zanášejíc svůj laskavý, zašeřený, jako jihnoucí pohled, jejž snažil jsem se jí svým pohledem spláceti, v nějž jaksi celou svou lásku jsem vždy vpojil. A nahradivši nejdříve v té změti hrnců a vaření jaksi to, co právě zameškala, zaonačujíc, co tu bylo třeba, dostavila se pak k nám, aby mě pohladila po hlavě, již tak jímavě snažil jsem se jí vpojiti v dotek její – a také Lindor se tu ucházel o kus tohoto pohlazení, jehož se mu také dostalo, přičemž si blaženě zamručel. Chvilkami obracela se ke mně nějakým sdělením, které znělo mně jako laskavá melodie, po níž toužíme znova a znova.

A zase jsme všichni mlčeli, bylo mnoho na práci. Ale dálo se to tím mlčením, kterým nitro nejvýmluvněji hárá, dovolávajíc se v překypování cítění svého horoucí účasti na všech stranách, jíž je mu nezbytně potřebí ku štěstí. A jenom krb se tu ozýval stohlasou písní svou význačněji, jako by chtěl nahraditi nastalé mlčení. A jaksi význačněji oheň zapraskal a zahučel, vzplanuv nám všem do tváří a celou šeří kuchyně roznášeje svá radostná vzplanutí a až do nejvzdálenějších výklenků vnášeje tak své fantazmagorie jako zjeveními vykouzlenými dobrým čarodějníkem. Těkaly mé oči tak oblažené po těchto záludných zákmitech, unášejících mou fantazii k neoznačitelnému usnění, k metám nejluznějších vytoužení, a při tom takové zvroucnění jihnoucí, připovídavé všemu a vše zvoucí plnilo mé srdce. Zároveň také oči Lindorovy – střídavě moudře se rozvírajíce a zase uvážlivě přimhuřujíce – sledovaly toto záludné vykypování záře krbu, někdy jako by strojil se i k lehkému zaštěknutí, když se mu v tom zdálo příliš mnoho čertoviny, ale jinak také cos tak zvroucnělého, jihnoucího zdálo se plnit jeho srdce, které mimo babiččina zdálo se mně nejvěrnější ze všech a také bylo – oddychoval si tak uspokojeně, mírně, důvěřivě, ubezpečeně…

A ta vůně dříví jako silných, kořenitých kadidel neustále jaksi se rozmáhala, naplňujíc smysly sladkým opojením; nepoznal jsem nic nad tuto vůni spojenou s ponětím krbu, vynášející v sobě dech pravěků, mízu země, a v níž jako by lesy promlouvaly. Cos tak táhlo a rozmáhalo se duší u výdechu vůně této. Vůbec tak nevýslovně blaze a usmířeně mně bylo tehdáž – kol mne hukot mlýna, ztlumený, lehce vzdálený, za tou mohutnou zdí někdy jako zabrňující, pootřásající se, tak konejšivý, srostlý s podstatou zde všeho, praskání a vzněcování ohně, oddechy Lindorovy, blízkost a záštita babiččina… a ta nepomíjivá tucha petrklíčů rozvíjejících se mně před duší a mé skráně ovívajících… vše tak luzné, spřádané jako blahým snem. Hověl jsem si a háral jako v kolébání slastné záludy, unášen ve světy divné a neskonalé, které v duši člověka mají svůj zdroj, v to vše roznícení dítěte, v čem je tak nevýslovno, blaho a zabezpečeno pro nevinnost dětství, jež nedotčeno dosud úklady sobectví a zla…

A zároveň háraly mé smysly kamsi mimo sebe, spěly vpřed v šíro života, v život celý, daleký, jejž jako by tu dovedly pronikati, obsáhati v neobyčejném svém zmocnění. Aspoň mně připadalo tehdáž, že je mně tu cos velikého a neobsáhlého zjeveno, že rozevřely se přede mnou tajemné dveře, za nimiž uzřel jsem síň života. Že jako by tu mnou pronikaly všechny tuchy žití, které v tu chvíli nabyly podstaty, že veškero dění života v takovém pronikavém vyzývání ke všem svým zámezím dmulo mou duší, činíc ji účastnu věčnosti… Takto aspoň mám vše před sebou ze chvil těch, jež značily u mne nezapomenutelnou epochu mého žití. Tak sebralo se v jediný obraz dojmů vše, co dětskou mou duši vzněcovalo. Vím, že nebyla to tehdáž snad jen pouhá bláhová pomíjivost dětské fantazie, dětského usnění, planá jakás háravost, která v nejbližší chvíli jiných dojmů rozprchne se a zanikne jako vločka páry, ale že to vyplynulo z nejvnitřnějších podstat mé bytosti, aby nezaniklo již nikdy, stavši se duši vidinou žití, k níž celým životem dalším spěla. Všechno mé další žití aspoň jako by se přimykalo k dojmům tehdejším, splývajíc s nimi v celek, v sdružení, v němž obrážely se jako svatozář, jako duha nad černou změtí pozemskosti. Vím to, že zasáhlo to ke mně tehdáž samo tajemství života, zjevení a poznání onoho království božího na zemi, jež srdci člověka je dáno, kteréž však on nepřijal…

A neúnavně praskal oheň v krbu, krb bublal, mlýn hučel, duněla voda padající za tím zamřížovaným okénkem vzadu za zdí jako pevností z vantrok, kdež připadalo mně to vždy jako tajemným, až zlověstným podzemním děním – tady záštita předobré babičky také tak neúnavně vytrvávající, soudruží věrného psa, jež jako by nemělo se nikdy přervati… vše tak jímavé, oddané, dobré, spějící jakousi neskonalostí vůkol mne, s sebou jakous náručí nejblažších snů a vidin mne unášejíc. Jásati se nějak tu chtělo srdci dítěte – tak jsem plesal a jásal, vzněcoval se v jakés nevystihlé unášivé oblasti, jímající mé smysly blahou závratí – a zároveň vím, jaká činil jsem tehdáž slavná připovídání a přiznávání vůči všem a celému světu, co že chci činit a jak se zachovat, aby všechno takto zůstalo, to že záleží jedině na mně, a já že také vše chci tu obětovati – tu již srdce mé a mé svědomí, účastníc se v dalekých tuchách všech bolestí pozemských, které chtělo snímati, připovídalo si za obět sama sebe odčiňovati zlo veškero, aby dobro mohlo vzklíčiti. Mé srdce dětské a mé svědomí rozpjalo se to tehdáž v háravých tuchách svých v oblast jakéhos jediného, bezmezného dobra, jež svým slavným přislibováním a jakýms přejímáním všeho na sebe chtělo vybudovati, všude šířiti a všemu poskytnouti, jako by to záleželo jedině na mně, jako bych zodpovědnou, a přec tak slastnou tíhu toho nesl na sobě a umínil si ji také donésti až k cíli. Takové jediné nekonečné dobro rozmáhalo se tu v mých smyslech, jímž zahrnouti chtěl jsem celý svět – ono dobro úplné a dokonalé, všepostačující a dokonané, jehož zpodobněním pro mě byla v tuto chvíli představa mé babičky, Lindora, tohoto ohně krbu, tohoto dříví – tohoto mlýna i jeho strážného ducha Erlebacha, všeho tady vůkol živého i neživého, co však vždy mně živým připadalo, všeho toho tady jakoby vnořeného v stráň samých květů, samých to petrklíčů a vůně jejich – co vše jako by chtělo ve svou lásku, důvěru a účast neskonale zahrnouti srdce dítěte, všemu svatě dobrořečíc…

Bláhové srdce – a přece moci zůstati navždy tak, nemusit se ze slastné své záludy nikdy probouzeti, kéž v tomto připovídání a dobrořečení navždy by mohlo setrvat v neodchýlení se a pravdě – ano, ,buďte jako děti‘ – vždyť to bylo vyřčeno ústy nejsvětějšími, v tom je jediný smysl a pochopení života, v tom je vše, a nebylo nikdy ničím nahrazeno… Bláhové srdce dětské neustalo takto hárati za praskajícího ohně, v jehož záři jako by zřelo zář života, k připovídaným a důvěrným rytmům všehodění vůkol přidávajíc horoucí rytmy svého klopotu, stejně připovídajíc, stejně odvděčujíc. Bylo mně neustále čím dále zmocněněji, háravěji, v život celý, ve všechna jeho zámezí dovedly nějak tu pronikati smysly, vše obsáhajíce, vše majíce jako před sebou a sobě odevzdáno. A upíraje neustále své zraky k babičce a navzájem občas uciťuje na sobě její pohledy, které jako by se mne vždy letmo byly dotekly a vzdušně políbily mou hlavu, a jsa takto stále ubezpečen její účastí, její záštitou neopouštějící mne ani okamžik, tím jako bych směleji a šíře háral, nemaje překážek na cestě rozpětí dětského srdce svého a spřádání jeho snů lásky a dobra. A odnesl jsem si právě z těchto chvil přesvědčení a určení, že právě ony chvíle, které dovedeme takto zmocniti v sobě v úchvatu srdce, kdy nespjato je jařmem sobectví, rozžehnuvši se svatým, očistným plápolem lásky, dobra, vzdávání se lidskosti, jsou jediným štěstím, oním štěstím, v němž lidstvo nalezlo by zase ztracený svůj ráj. Že v těch chvílích očištění srdce a vzdání pravdě a lásce, jak dílem tvůrčím bylo určeno, nikdy pozůstávat neopomenouti značilo by království boží na této zemi, jež stala se zatím peklem a zatracením. Ano, ono budování vytouženého království na zemi jako by v tuchách svých si tehdáž určovalo rozhárané srdce dětské, vše chtějíc v ně pojmouti. A bylo-li to i pouhé snutí pohádky v marné, naivní, slabé pošetilosti a malomoci dítěte, byť to byl býval i pouhý roznícený sen vzplanulého dětského štěstí, vím, že nikdy již mě celým průběhem žití neopustilo toto úsilí, tyto snahy o budování božího království na zemi, v srdci svém, v něž pojato by bylo všechno. Nikdy již neopustilo mě toto budování království božího. A byť samo peklo svými zvraty rozestupovalo se mně zatím pod nohama, přece zřel jsem vždy před sebou v nehasnoucí svatozáři toto království boží, jehož možnost je lidstvu přece poskytnuta, a je jedině jeho zločinem, že zatím v peklo si je zvrátilo. To přesvědčení jako by bylo právě z těch chvil ve mně vyplynulo, zůstávajíc přesvědčením již mé duše navždy. A musilo se i toto přesvědčení, tato vytoužená jediná meta lidskosti státi jediným smyslem mého života, abych vůbec nadále mohl žíti a přetrvati to, co nastalo, co mně bylo údělem. A proto i jaksi musím navazovati své všechno napotomní žití na to, co již takto vznítilo se ve mně v nejprvotnějších projevech dětství mého, jehož musím vždy znova vzpomínati…

Ano, zatím jsem v hárání svém za onoho jarního soumraku u praskajícího krbu, živého chlebem božím, ztratil jaksi úplně sama sebe ve svém připovídání a dobrořečení. Zapadl jsem v oblak svých tuch a svého vznícení do té míry, že zapomněl jsem úplně na všechno, co dálo se vůkol, noře se ve svůj sen a jako hypnózou upjat plamenem krbu, v němž jako by se mně značila zář celého žití. Zapomněl jsem i docela na svou makovou buchtu, teprv zpolovice snědenou, a to bylo již co říci – stran čehož pak jako ve snu pamatuji, že Lindor, patrně domnívaje se, že o buchtu již nestojím a náleží jemu, tiše a delikátně kousek po kousku mně ji z hrsti vyjídal, až v ní nezůstalo ničeho, načež jako z vděčnosti jal se mně teple a měkce ruku lízati a také sebou přibral mou tvář. K tichému, rozkochanému blaženství mému a zadostučinění, jemuž dostalo se jaksi všeho a o něž dělil jsem se s celým světem, všemu připovídaje, všemu lásku vyznávaje – ovšem, na prvém místě tohoto připovídání, které nabízelo v obět celé srdce své, nalézala se předobrá babička, jíž zvláště nesmírnou jakousi lásku jsem vyznával, a pak Lindor, jehož hlavu jsem objímal čím dále vroucněji, pak hned stárka Erlebacha, připomínajícího mně vtělenou rozšafnost světa, řadil jsem v toto soudruží lásky své, a ještě jedno borové poleno, plné smůly, celé křivé a podivně uzpůsobené k mé fantazii, jsem zvláště takto vyznamenával – přidávalo se jaksi vše. Bylo mně v jakés blažené svrchovanosti, v níž dostoupeno všeho. A živý oheň, jako u pění horoucí dobré melodie, jíž srdce jihne, v kamnech skákal a praskal, přenášeje u vidiny jiných světů, a na plotně mručelo, kypělo a klokotalo jako v družném přidávání se k téže melodii, vnikající tak blaživě do srdce, v dáli padaly vody z vantrok v ponuré, ale nehrozivé, vždy tak konejšivé jakés závrati, nepomíjivé, v neznámou dál unášivé, hučel mlýn svou věčnou píseň, jaro odkudsi se pozvedalo, chvílemi vpadalo svými tajemnými vzruchy. Vše to vespol pělo jakous velkou píseň života. A mé srdce, přidávajíc se ke všemu, co slyšelo a cítilo, jako by tuto píseň života nadšeně vespol pělo, jsouc objato a zapadajíc v jakous luznou, nesmírnou náruč, která zpodobila se v náruč babiččinu. A kolem donesmírna kvetly samé petrklíče, v něž má duše dětská symbolizovala si všechno štěstí své… s Lindorem uprostřed. –

5.

Zabral jsem se cele v toto štěstí…

Vtom slyš – pozvedla se bezděky má hlava, a Lindor zatřepav ušima, uvážlivě stranou natáhl čumák. Babička krátce prodlela. Co by to bylo! Vtom slyš však znova! Lindor ještě uvážlivěji napjal čumák a jako by ve své líci přitom nějak zestaral – zdála se mu ta věc činit starost. Já protrhl se ze svého snění, vzpjav se k tomu, co bylo kolem mne: Slyš, znova – udeřilo to drnčivě, jako když kovovou strunu by nabral prstem a spustil, a prolehlo vůkol pronikavě, radostně, jako zasmání, jež nemá potřebí se utajovat. A zase, znova tento náraz na strunu jakous, to jakés okamžik zdržované nabrání tónu a pak hned celé spuštění hlaholící si bezstarostně, nevázaně, jako píseň, k níž sebrala se všechna radost nitra. Dály se to jako výkřiky jásavé, byť měkce tlumené, které jako by si vlastní výzev ponechávaly teprv nadále, až ty splynuly zase v jediné takové úchvatné jakés ržání, v jakous to svého druhu neoznačitelnou melodii, ve které usiluje srdce nechat proniknouti vše, co cítí, k čemu že má své právo, a také má, neohlížejíc se na nic jiného. Cos tu přikvačilo, aby vetřelo se v naše dosavadní soudruží, v němž jako by nás bylo sice právě dost, ale každý nový příchozí radostně byl vítán; v náš tichý háravý sen dosavadní vystoupilo cosi neočekávaného, nového pro věc, jako nad květnatý pažit náhle zajíček si hrdě vypanáčkuje, jako by vše na tomto pažitu jemu náleželo. Tak ta píseň si vedla, jako by nebylo ani nás dvou s Lindorem, nehledě tu ani k majestátu babiččině, a jako by jí vše tuto náleželo; právě, jak si každá píseň vede, píseň citu, radosti, naděje, probuzení. Zvučeloť v písni té tolik radosti, naděje, probuzení, vítěznosti, která nikoho však neporazila, ničí neprolila krev a nevzbudila ničí pokoření a zoufalství, nýbrž vítězná jest svou nesmírnou radostí života. A ne, že by mínila hned tak přestati, nezdálo se, spíše naopak. Až povážlivě zatřepával Lindor ušima, kamsi doprostřed neuchopitelných těch zvuků, a přece na všech stranách přítomných vhřižuje také tak povážlivě tvářící se čumák. Bylo to co říci. I babička, krátce prodlevší, zdála se zaujata věcí tou, ač, když jsem překvapeně a tázavě stále znova k ní vzhlédal po vysvětlení věci té, dobromyslné a jakoby čemusi dobrému známému kynoucí vzezření nejevilo ani povážlivost, ani překvapení. A zaujata těmi zvuky, vyráženými odkudsi z útají a v takové jakés nevinné potměšilosti, aby škádlily a zalaškovaly, majíce zvláště namířeno na nás dva hloupé, kteří pořád nerozuměli, zdála se býti naopak v čemsi uspokojenou a zadostučiněnou, že jaksi přišlo to, co čekala a co přijíti mělo do těchto míst…

Co by to jen bylo! Ach, probuzení cvrčkovo se to ozývalo, panování páně cvrčkovo v říši krbu se to ohlásilo se vší slávou a případností. Celá píseň cvrčkova rozhlaholila se to, rozdrnčela, rozšvířila, rozbzikala vůkol, hrála a smála se a radovala v probuzení jara, v probuzení svého života. Celá ta vítězná a laskavá a předobrá píseň, tak jímavá a uchvacující jako vnitřní klokot krve, blízká a příbuzná duši jako vlastní cit, háravá a laškovná jako zahrávání zálud srdce, jakou rodinný krb vypěje zjara ústy cvrčkovými, se to vítězně zahájila. Kdes v zášeří krbu z podzimu ukrytý již se probudil, již začal, již hlásal život prosté, ale té nejlaskavější, nejpožehnanější a nejslavnější družnosti, jakou oplývat může určení naší pozemskosti. Nepřeji si žádného jiného určení, kéž nepřeje si lidstvo určení žádného jiného! Píseň cvrčkova, to nejvroucnější, nejdružnější, nejjímavější v soumraku a plání krbu, pojí-li se s vroucností a jímavostí vlastní duše, splývá-li s tepotem vlastní krve, to nejvěrnější, co nikdy neopustí dobrý krb, co jako by vytrvávalo v zápětí generací střídajících se v záštitě krbu!

Jak si to hned vedl dobrý vetřelec, jako by věděl o svém právu, jak suverénně se rozpjal ve své doméně krbu jemu vzdaného, jako slavík v podletí v loubí měsíčném. Jak si to ržál, klokotal a pěl, plny kouty byly jeho písně, hrnula se ze všech stran jako pramen ze země, zevšad k tobě zaléhala, na dosah jako hmatavě, k uchopení stavěly se ti její zvuky, aniž mohl’s jich uchopiti, zabrati je v družnou hrst jako k radostnému stisku vítání, aniž mohls vůbec jejich původ vystopovati, na všechny strany marně zraky otáčeje. Na všechny strany marně zraky jsem otáčel, těkal jimi, a cos dětskýma rukama snaže se uchopiti, na všechny strany marně i Lindor své moudré, rozšafné oči po těch zvucích honil a jaksi jim vstříc třepal ušima, přičemž vzezření jeho bylo stále povážlivější a ustaranější, jako by cos podobného se mu bylo ještě nestalo – zvuky ony vpadlé jako král ve své království nedaly se vystopovati, byť i čím dále jich bylo jaksi plněji, neodbytněji. Vím, že podívali jsme se někdy s Lindorem na sebe v jakémsi blahém úžasu a radostném nepochopení, aspoň ze strany mé, neboť Lindorovi pořád cosi se tu nezdálo a ohonem bil znepokojeně o polena dříví, jež s rachotem a chřestěním se až sesouvala. Ano, z mé strany cosi tak blahého úžasu, radostného nepochopení a vzrušující moci ozývalo se ve mně, vzdouvalo mou hrudí, která jako by chtěla se najednou připojiti k písni slyšené, a přece zatajujíc se v sebe, ledva dýchati se odvažujíc, aby nevyrušila píseň tuto – jako by ta vůbec dala se kým a čím vyrušiti, vedouc si a se naparujíc jako kaprál na vojně. V takovém úžasu nepochopení blaženě jsem v sobě trnul, naslouchaje takto zvukům nikdy neslýchaným, neb nepamatovalo se mé dětství, že by cosi takového bylo někdy již slyšelo – doma jsme aspoň toho neměli –, neslyšelo ještě nikdy nic o cvrčkovi, laskavém strážci krbu, a proto tím nadšeněji, jásavěji vynášelo se v mých smyslech uchvácených vším, co bylo ve mně a kolem mne, a přidávalo se u blaženém zápětí k písni tak neočekávaně dostavivšího se souputníka krbu našeho…

A zase jsem přitom vzhlížel na babičku, neustávající v horlivém svém šukání, jež připravovala vezdejší chléb pro celý mlýn, jako co ona tomu přece říká, vždyť že to všechno není jen tak. Jenže neříkala ničeho babička, že jaksi nebylo toho třeba, že rozumí se to samo sebou, a jen si při této tak honosivě se vynášející a směle dodržující písni mírně a jakoby shovívavě, zároveň chvilkami i dorozumívavě kynouc hlavou jako v zaujetí něčeho, co vetřelo se neočekávaně sice, ale nepřišlo nevhod, ba, právě naopak, a jako v upřímném i o tom ujišťování. Vešelť to přece host do domu, zavítal po dlouhé nepřítomnosti – vlastně vrátilť se to spoluobyvatel domu tohoto, vrátiv se s plesáním a žehnáním v odvděk laskavého přijetí. Plesala a žehnala přece píseň tato. A jako by se i byla babička chvílemi také ohlédla, pátrajíc to po milém hosti, jehož však nikde neviděti – ale zato slyšeti, slyšeti všude jako zjara v háji píseň ptáčka, jako z louky šplounající bystřinu, jako tepot vlastní rozhoroucnělé krve, k jejímuž klokotu žití jako by tak výstižně se přidávala píseň jeho, píseň to právě žití, píseň probuzení, píseň vzkříšení a píseň štěstí domácího krbu, jež je jediným štěstím lidstva nad okázalost světa veškerého…

A zavítavší host k nám, vlastně navrátivší se náš spoluobyvatel, jako by dobře znal své právo krbu a příslušnosti své k soudruží žíti tuto – vždyť čím dále nezadrženěji, rozkypěněji, rozhoroucněněji svou píseň klade, jako by cele již osmělen, svůj, v pravé své míře a celém vítězném opanování, všude přítomná naplňuje celé zášeří krbu, jásá, cvrčí, bziká, hrčí a šramotí, a zas jen brňkne jaksi, potměšile zachřestí, brňkne znova, jako by ladila, pokoušela se o pravý úhoz – až zas rozeržál se cvrček na celé kolo, vzmává jaksi na všechny strany zvuky svými, hrne je a vzdouvá před sebou jako pýř, s níž zahrává si do radostné libovůle. Chvílemi si vede v takové roztomilé, rozněžnělé žvatlavosti jako rákosníček v rákosí, všem vůkol o překot žužlaje a něco připovídaje, o všem něco věda a o všem a všemu maje co rozprávěti a vypovídati. O všem a všemu rozprávěla a vypovídala píseň ta, chtějíc se jaksi vemluviti všemu a vzdáti v horoucí účast. A někdy zase jako v nevázané sveřeposti se rozpoutala – a umlkla rázem, jako by se propadla; jaksi na výsměch, hru s námi, na vyzvídání. Ale nemohla již se nevzdát nabytých pozic, rozeržála se znova, a tu s takovou silou, jako nabráním dechu, s takovým vznícením a vítězností, jako by jí náležel celý svět. Však také náležel, vždyť svět je pro každého…

Jenže to nebylo vše, co tu nastoupilo šerou klenbou síně, naplňovanou plameny krbu. A to nemínilo jaksi vzdát se svého práva, spolu pějíc, spolu se ozývajíc, spolu volajíc jako ve vzájemném překotu, ve vzájemné disputaci. Krb nemínil tu zůstat pozadu za svým obyvatelem, domácí pán starousedlý nemínil dát se předčíti svým nájemníkem. U vznícení písně cvrčkovy, v sledu a zápětí všech těch zvuků, kterými se ohlásila, vpadla v doménu huhlání krbu, jenž nemínil tu provádět parádní sóla, zvedla se a povýšila dosavadní mluva jeho, jíž jako by se spíše odbývala důvěrná sdělování. Tuť třeba se také náležitě uplatniti, ukázati, co se dovede. A s písní cvrčkovou hned jako by poskočilo v kamnech, zvedlo se na plotně – praskot a žhnutí jisker naplnilo celou jizbu, zář jejich vzmávala se až do stropu, a rozkypění varu klokotalo překotnou, naléhavou mluvou – i hukot mlýna brnící a tlumeně zatřásající celou jizbou ozval se tu jako u vystoupení ze své rezervy a padání vod z vantrok zřejměji se přihlásilo odkudsi z tajemného svého pozadí. Vše jako by se zastydělo před slavnou vetřelostí písně cvrčkovy, kterou ohlásilo se jaro, a vzrušivši se v sobě, připojilo se hned k písni té. A ony vzruchy jara, náhle jako by cele vybaveného písní tou, nepomíjivě a nezvěstně táhnoucí dálavami hor, zdály se pozastavovati u dveří naší jizby, u zamřížovaného okénka, nahlédajíce dovnitř, až dávajíce se uchvacovati k stejnému souboru jakés velepísně života.

A teď to teprve vpravdě nastalo. Teď to hrálo, kvačilo, předbíhalo se, teď pělo vše o závod. A plesalo vespol v jakémsi slastném soudruží, v něž tak spolu vpojiti se chtělo mému dětskému srdci, vzdávajícímu se cele úchvatu písně té, vzněcujícímu se v sobě neodolatelným nadšením, jakého ještě a nikdy jindy nezažilo a kterým jako by se chtělo s tou neskonalou, radostnou, jásavou písní vznésti vespol kams donesmírna jako skřivánčí písní v modro nebes. Se zraky užasle vznícenými, vzepřenými v slastnou záludu, a nejvroucnějším tepotem vlastní krve doprovázel jsem vše, co takto odbývalo se kol mne jako u pění vítězoslavné oběti. – Najednou kamsi střemhlav vysoko, jaksi nade všechno zasáhlo cvrčkovo tremolo, kde chvilku takto pozůstalo, třepotajíc se v samém podstropí jako holubička a vydávajíc odtud svůj jako slaďounký smích. Až kamsi tam po těch zvucích pozvédal jsem oči, nadáv se zvuky ty nějak stihnouti a přisvojiti si. I Lindor čumák strmě tam vzepjal. Ale kdepak stihnouti, vypátrati zvuky cvrčkovy, které jako by byly všude, a přec nikde. Nasmávše se tam jaksi do libovůle, hned zase totiž učinily jakýsi úžasný přemet kams hluboko pod podlahu, kam jakoby se schovavše, odtud vyvolávaly potutelně a potměšile na všechno, co točilo se kolem nich – kams tam za ním v záludný jeho úkryt vydávala se hned duše, chtíc stihnouti čarodějného komedianta, všechny zvuky jako by se hned rovněž snížily a vydávaly se tam za ním, chtějíce stihnouti ošemetníka, ale již zase rázem vznáší se cvrčkovo radostné ržání nám všem nad hlavami, jež udiveně povznášejí se také. Rozpoutal se ten cvrček v takovém smělém, pronikavě čiřikavém pění, v tak vítězném, jásavém, nadějném a důvěrně vroucím, v tu pravou píseň, jaká druží se s jasem a teplem u krbu a blahým dobrým zadostučiněním srdce v souzvuk, jemuž v análech žití veškerého nic se nerovná…

Ach, což divu, že u souzvuk ten neodolatelně jímáno tu bylo vše a každý vespol přidával hlas svého srdce, tepot svého žití, vše že v notování písně krbu zchváceno bylo jako pírko jarní bystřinou. Vše vespol pělo melodii života, která vyzněla hrdélkem nezvěstného přítulníčka krbu, jenž dostavil se zvěstovati příští jaro, nové příští života všeho – mně aspoň bylo, že jakés nové, velké, dosud nepoznané příští odtud mému žití nastává, neznámé probuzení ozvalo se ve mně, neznámé zdroje cítění zalehly mně u srdce a neznámé jakési pravdy uložily se svědomí… Což tedy divu, že vše vůkol jako by strženo bylo neodolatelně v tuto slavnou píseň krbu, v tuto jakous symfonii sladké důvěrnosti, jež je nade všechna heroická gesta a nade všechno pompézní vzývání života. Což divu, že babička, z níž stále nespouštěl jsem očí, jako by měla býti stále oporou v mém zmocněném stržení nitra, které zabralo se jakous vroucí účastností všeho, co dálo se na nebi a na zemi, jaksi posléze uvolnivši všechny své vrásky a zjasnivši celé své vzezření, v něž jako by byla nastoupila sama duše, že jala se najednou přizvukovati vespol, tou některou svou písní starodávné sladké melodie, vyvíravé z tlumené diskrétnosti nitra, jaké babička uměla a které mě vždy omamovaly svou zatesknělou, a přece tak důvěrnou něhou, že jsem zpravidla usínal – a bezděky nějak přizpůsobila rytmus své melodie k rytmům krbu. A což divu, že rozplesav se v tomto soudruží a zpívat neuměje, přece jal jsem se spolu přizvukovati jakýmis dobře míněnými záchvěvy hlasu svého, výtrysky svého srdce, které všeho snažilo se stát účastno. Avšak ani Lindor nemínil zůstat pozadu svými ozevy – náleželť tomuto soudruží, měl k tomu své dobré právo. Neb starý dobrák dosti natřepav se uvážlivě ušima a dost natáhav se čumáku stíhavě jaksi těch zvuků, až vida, že mu to není nic platno a neznámého vetření že tím nepřebude, jaksi také mínil se svorně přidružiti k tomu, co plynulo mu kol hlavy takovým neodolatelným vznícením jakoby všech podstat života – raději svorně ku všemu se tedy přidruživ, začal dobromyslně povrčovati, a zase tlumeně poštěkl, a zase v blaživé uspokojenosti zavýval, rytmicky potřepávaje ušima a jakoby o tom věda… a byl jsem přesvědčen, že to míní také zpívati spolu, a že to také zpívá, a zcela nějak dobře a případně, ano, tak důvěrně, družně zpodobněně ku všemu, co se tu odbývalo, se to dálo, a já jat byl za to k Lindorovi nekonečnou vděčností, již dával jsem mu také najevo, hned po babičce ho řadě u význam soudruží našeho. – Mlýn klepal a hučel, spád vody v míjivé unylosti zaléhal, jakés uplývání a přibývání souzvučí tajemného sem zaléhalo, připojujíc se k téže písni krbu…

A tak vše bylo jako jeden souzvuk, v němž zpívalo, kypělo, bublalo, mručelo, praskalo, vzdýmalo se, klokotalo, hučelo, ržálo, bzikalo, úpělo v přemíře jakési vnitřní blaženosti, jako o závod se předstihujíc, jako v radostné hře na honěnou a schovávanou těch zvuků – bylo vše jedna píseň, jedna jásavá radost, v níž srdce, zabezpečeno samo sebou, nezná úzkostí a chmur, nepachtí se marným dychtěním a nepokojem, nezná sobectví a zlého svědomí. A já vnořuje se v tuto píseň krbu celým plesem dětského srdce svého, měl jsem v představách svých utkvění, že naše vespolí zde jímáno je onou nesmírnou strání petrklíčů, v něž zpodobnilo se mně nejslastnější jaro žití, aby nikdy z představ neustoupily, že vůně jejich spěje sem výdechy omamnými, provázejíc toto soudruží…

6.

A píseň cvrčkova, když zase probudí krb, je prý dobrým znamením, je prý hlasatelem štěstí a dobra domu, v němž se uhostí… Je vítána tato píseň v prosté dávnověkosti, neotrávené jedem dnešní doby. Bylo-li by o tom co soudit dle mého, z mých zkušeností, pak nikdy již v mém žití celém nezračilo se mně dobro a štěstí v takové zářivé, silné představivosti, v přesvědčení tak uneseném a opojeném neznámým blahem jako tehdáž ve vzpomínkách dítěte, které byly z největších a nejšťastnějších, pronikajíce vším ostatním mým životem, jemuž tanuly jako svatozář. Nepamatuji pak nadále, když dávno již jsem byl od babičky pryč, ztrativ ji pak navždy se vším luzným snem dětství, přimčeným k jejímu zjevu, že by celým mým vyspívajícím dětstvím dalším zazněla kdy zase píseň cvrčkova. Neozvala se tu ani jednou u nás doma… Bála se, tam jaksi nepatřila. Ani jednou v náš krb cvrček nezavítal. Bál se tam, nepatřil tam. Nehodilo se důvěrné, prosté jeho soudruží, jež vyhledává shodných srdcí, k tomu shonu a štvaní života, které odvezdy pod naší střechou panovalo. Cizí nehostinnost nebyla mu vlastní. Jako by nepřesvědčoval náš život jeho prostoduchost, jeho tradici dávnověkosti. Jako by nemínil sídlit tam, kde není důvěrného styku srdcí, přirozenosti žití, té prosté domácí vůně a záře, kterou jedině miluje a jíž je domácím přítulníčkem. Vyhýbal se cvrček našemu krbu. Vím, že jsem po něm tesknil, že horoucně jsem dychtil po jeho soudruží, po té vůni a záři, kterou by oddaně provázel písní svou. Nebylo u nás této vůně a záře, tak daleko bylo od nás to pravé, dobromyslné, klidné a prosté štěstí rodinné, nebylo u nás utvrzené spokojenosti, tiché, smírné odevzdanosti v úděl osudu, ale panovalo jedině samé ono marné dychtění a štvaní srdce i svědomí, které stalo se triumfem doby. Tak daleko bylo od nás vše to, po čem dychtilo mé srdce, tak daleko bylo od nás vše to, co v mých vzpomínkách na babičku háralo neskonalou idylou. Naším rodinným životem vlekla se těžká chmura, samá úzkost, samý vzryv jen se ozýval, jakés uděšení, honící samo sebe a sebe předstihující, snášelo se v srdce naše. Proč a jak – to nenáleží do těchto vzpomínek. Avšak v taková místa cvrček nezavítá, ze svých mezí, ze svého výsluní, ze své boží volnosti v ně nesejde, nesdílí se s lidmi o peklo života, to ponechá jim samým; jeho údělem je království boží v srdcích lidských, jakého lidé u nás neuměli si zbudovati…

Či nebylo u nás tohoto království božího, štěstí onoho, v němž utápěla by se srdce blaženstvím a důvěrou, právě proto, že cvrček, jenž je dobrým strážcem a důvěrníkem rodinného krbu, se k nám opomněl přistěhovat, nenaleznuv k nám cesty? Nevím. Ale nebylo u nás za celého mého dětství jednoho ani druhého – ani té písně štěstí, ani písně cvrčkovy. A mně zůstalo přec v duši od těch dob, kdy poprvé jsem cvrčka v krbu uslyšel, zdání, jež nedalo se nikdy přesvědčiti jinak, byť i rozum si o tom soudil jakkoliv, že oboje se doprovází, že jedno bez druhého ani býti nemůže, že píseň cvrčkova je i zpodobněním domácího štěstí, štěstí krbu. Jsou taková, snad pošetilá, utkvění v duši naší, která si sami nedovedeme vyvrátiti, byť rozumová skepse cokoliv proti nim namítala, tupíc je a vyvracujíc. Své pošetilé utkvění střežil jsem si proti všemu svému rozumářství, byť i ono drahé utkvění bylo mně pouhým symbolem. Ostatně, ve příčině té musím se hned přiznati, že čím dál více celým životem dalším odvracel jsem se od každého rozumářství, poznav jeho nespolehlivost a vratkost, jeho zatemnění a zakletí jakés v jeho prázdných floskulích a soudech, poznav klam a pošetilost jeho honosivosti a neomylnosti. Čím dál více přichylovat jsem se chtěl k žití jedině citovému, vroucímu, čistému, k nepředpojatým jeho popudům, jež, provázeny hlasem svědomí, lépe provedou úskalími života než veškero rozumářství, založené vždy na vypočítavosti sobectví. Čím dále háravěji přichyloval jsem se jaksi zpátky k dětství, totiž k onomu, jež strávil jsem u babičky, čím dále přitom porozumívaje lépe a vnikaje u význam slov Kristových: „Buďte jako děti…“ – ach, chtěje se to stát dítětem s tou vroucností a silou srdce, neznámého, slastného onoho zmocnění, jež připadalo mně jako mystické zjevení království božího na zemi téhož Krista, jako tehdáž vyplynul mně obraz žití, chtěje se to navrátit v dětství a luzný jeho sen!

Že to není možné, že skutečný život to nesnáší, svými povinnostmi a ukládáním určuje jinak. Také jsem tak soudil jistou chvíli, kdy zdá se nám, že jsme tak silni, že vládneme svým osudem a ukládáme jej i druhým, kdy zdá se nám, že uchvácení výhod žití, stržení moci na sebe, nabytí pozic bohatství, slávy, cti, je jediným cílem života, jehož za každou cenu usilujeme dosáhnouti přes hlavy všech. V takových snahách pak ovšem nemá místa Kristovo „Buďte jako děti“. Nesnáší pak tuto vroucnost a čistotu oddání se celou vírou tajemství života veškero to násilně vybudované, rafinované sobectví systému žití, jenž zatím nastoupil, veškero to honosení se a chvástání svou fatkou, svými úspěchy, svou domnělou dokonalostí, svým rozumem a pronikavostí jeho analýzy, která balamutí si, že vše si podřídila; nesnáší pak onu čarovnou luznost žití, která přece je lidstvu dána údělem stvoření a které věřím, hledám ji, jsem o ní přesvědčen, která lidstvu se naskytuje, jen po ní sáhnouti, která projevila se očím dítěte, tehdáž v utkvění jakoby přízračném, v jakém shlédají se v prorockých vidinách největší pravdy a jistoty k životu náležející – nesnáší ji rvavá sápavost dne, která bije se o nejpustější úspěch sobectví, o klamnou výhodu okamžiku, jenž zdá se být naším, nám náležeti a jejž zvrátí zase příští okamžik, jako i přes tento v nepaměť a zaniknutí navždy převalí se vlny věčnosti jako přes ubohou výspu všech pokusných metamorfóz lidstva hledajícího ve všem možném svůj cíl a svou spásu, jen ne v sobě a v zákoně, jenž vepsán v srdce jeho hlasem věčnosti. – –

Třebas toto všechno jsem nevěděl ještě tehdáž, kdy poprvé v mou duši zazněla píseň cvrčkova, přec jako bych tušivou jistotu o tom měl v sobě, to vše jako by bylo zjevením oněch nejslastnějších chvil dětství, které již nikdy nesestoupilo z duše mé a nikdy nesestoupí, hledajíc ve všech mých dnech svého potvrzení…

II.
DRUHÉ ZAVOLÁNÍ

7.

A minulo dětství, snů jeho tolik se rozpojilo. Zdálo se, že byly i nevhodny, nepotřebny k důležitějším věcem života, o nichž nabývá se zatím vědomí jakés světobornosti, která zdá se záležeti jedině na nás, v naší dobré vůli. Chvátalo to již jinošství, a v tu dobu nejspíše se zapomíná na nevinnost a bezprostřednost dětství u kypění rozchvacující síly životní, vlévající se svými mízami do všech podstat duše i těla. Něco širého, neznámého, v sobě zmámeného otvírá se v tu dobu smyslům. Veškero tanutí a nazírání životní je zachváceno svými smysly, jejich kypěním dozrávajících míz, vše zdá se žít v sobě a v sobě cele uplatněno. Duše nalézá se jakoby v kouři, vířivém oparu svých smyslů, svých zálud, svého opojení, přes něž nevidí dále a jež přece jeví se jí celým vesmírem. Jako v bludně vytrženém hypnotickém patření zejí před sebe široce rozevřené, chtivé zraky tohoto mládí, hledajíce na obzorech tohoto vesmíru své sdružení. Sdružení to lásky. Mučivě nedočkavé jítření svírá hruď. Všechny boly, a přece tak sladké, zadostučiňující, jako v rozsoptění vnitřních muk zadostučiňuje nějak rozsápání hrudi dokrvava vlastními nehty, vnášejí se v tuto hruď. Všechna strádání a blaživá muka jakés velké pózy a velkých gest tragiky, jež jako by napojila sladkým jedem krev, zdají se nám býti údělem, a my vzrůstáme sami před sebou s tímto vším jakoby bezmezným strádáním, s oněmi všemi mukami a boly, přenášíme se v nadpozemskost, ve které víříme závratí svých smyslů, v tuchách vyhledávavého sdružení. Ničeho jiného nezná tu duše lidská než tohoto hledání a mučení v sobě, všech ostatních ohledů a pomnění bez váhání a lítosti zbylo by se žití – jen ukojení onoho svého nesnesitelného, nepochopitelného jítření vyhledává ve všech zjevech kolem sebe, a vše připadá jí stvořené a že má smysl jedině v ohledu těchto cílů…

Tak také zřely i oči mé kolem sebe; bloudily vytrženě po obzorech svých smyslů, připadajících jim vesmírem, v pátrání k oněm mámivým cílům, v nichž nalezly by zkonejšení nesnesitelného rozchvácení v hrudi své. Co by ostatního se dálo kolem mne, běh událostí, životní praktické určení, ku kterému řídil mé kroky sběh nahodilých událostí, mělo pro mě smyslu jedině u vidinách tohoto vytouženého zkonejšení, za každou cenu, přes všechny oběti, u vytržení, v němž smysly štvaly se a mučily a mámily svou záludou, v níž tolik možností i nemožností, tolik sladkosti i hořkosti, tolik léku a jedu, tolik doufání i zoufání, tolik pravdy i klamu se střídá. Jak již se vše přihází. Nebylť jsem z jiných, v stejných pošetilostech jsem tonul, stejným heroismem jsem se plnil, stejnými mukami jsem se sžíral, o nichž jsem se domníval, že jsou vyvrcholením muk a tragiky světa. A vše ostatní mně připadalo tak nesmyslným, tupým, zbytečným, vše, čím jiným život naléhal, považoval jsem za barbarské jho, jehož nutno se zbýti, a všeho také jaksi příkře a v bezuzdné radosti jsem se i zbýval, vše zpupně odhazuje, co kladlo se překážkami mému hárání, závratí jakýchsi nemožných ideálů se značícímu. Zchvátilo mě to jako jarní bouře, zaslepilo zraky jako znojem jarních nocí, v jejichž bezmeznostech jediná hvězda zdá se plát, avšak nesmírná, třpytivá, oslňující, jež osudově řídí cestu života…

A vím, že kdyby v přirozenosti žití dostalo se bytosti lidské v tomto nejživelnějším zchvácení zkonejšení a uklidnění, jako vesmíru vyburácením bouře, kdyby všechny ty mámivé obrazy smyslů se naplnily, kdyby hlasům a volání srdce dostalo se ohlasu v tomto nejbouřlivějším jeho hárání, kdy nezná ještě zklamání, omrzelosti, bezútěšnosti a vysílení marných tuh, ubití a vyčerpání zbytečných snah a uštvání života, kdy nenastoupila ještě profanující skepse rozumu, vlastně rozumářství, a sžíravé ničivé jeho analýzy, která nic nebuduje, vše jen boříc a ničíc, a značí jen úpad vlastní životnosti – kdyby dostalo se tu lásce zadostučinění v nejbouřlivějším chtění, jež není jen chtíčem těla, ale i zchvácením duše a všeho, co je v člověku nejvnitřnějšího, nejsilnějšího a nejpodstatnějšího, kdyby nebráněno zvrácenými životními řády a pokryteckou morálkou dosíci člověku toho, co mu náleží, naplniti to, co mu příroda ukládá, kdyby z poháru lásky mohl píti dříve, než neodolatelná, a přece marná, nedosažitelná touha zvrhne se v onanii, prostituci, neřest, prostopášnost, nakaženost, hypochondrii, zoufalství a omrzelost, kdyby člověk mohl si tu počínat jako šťastné zvíře, jež zná jen svůj pud, své dychtění, sdružujíc se ve svůj čas, že událo by se tu a naplnilo největší, nejčistší, nejpožehnanější a jediné štěstí života: To stálo by za život celý, jehož další zrání bralo by se pak cestou celého zadostučinění, velebou ostatního zrání a zadostučinění v přírodě, jež ukojivši lásku, odkvetši květem, spěje šťastně v plod.

Veškery cesty a směry života, jak je vrhlo šalebné uspořádání dnešní, všechno jiné odůvodňování a rozumování, všechny předsudky a strojené šalby a všechna ukládání dnešních pošetilých řádů, spojených s pojmem a nutností takzvané civilizace, jsou úpadkem, zvrhlostí a zastíráním vlastní přirozenosti, které svými klamy, svou neoprávněností, svým jalovým doktrinářstvím vedou jen k vysilující porobě a otroctví lidstva, k degeneraci a záhubě, nechť již se ubohost tato šperkuje nejskvělejším a nejhonosivějším nátěrem a etiketami, floskulemi a hesly a mravoukou lživé, nepravé civilizace oné…

Tak asi v bouřlivých protestech uvažoval jsem, rovněž jsa místo svobody přirozenosti své spjat jhem těchto řádů, místo citového opojení utloukán planými teoriemi, jež bylo nutno pak odhoditi všechny, úpěje v ničemnostech a otroctví školštiny, vtloukající tyransky v duši nesmyslné výpotky jalové své scholastiky, do kvetoucí mladé síly vdechující otravný puch svých škamen a příprav prý to pro vyšší, lepší úděl žití, zatímco život bouřlivě volá, co příroda velí již dávno k celému zadostučinění, jehož však tady legitimně dostati se nesmí, dokud nejsou naplněny všechny předpisy, reglama a zkoušky školštiny oné a po ní nedosaženy ony určené stupně nového otroctví a jalové scholastiky dietních tříd, k nimž ona je průpravou. Sedaje do nocí nad problémy vědeckých floskulí a žargonu nauk, jež zítřkem jiné floskule a jiné nauky vyvrátí, nad závratnými masami dat, cifer a formulí nepotřebných k ničemu, které však bylo nutno za každou cenu obstání vpěchovati ve vzpírající se mozek, určený přece k jiným údělům žití, maje před sebou tolik a tolik ještě let kariéry, než budu moci vstoupiti v „život“, co zatím již neodolatelně života se chtělo ve všech jeho právech, zoufal jsem nad sebou, křečovitě svíral pěsť a klnul všem těm řádům a těm ukládáním, které zatím takto určovaly o životě, moříce, vysilujíce, stravujíce a otupujíce přirozenost, aby vedly k novým nesmyslnostem ničemného, jalového žití, a připravujíce ji takto o nejkrásnější, nejomamnější, nejsilnější její iluze.

Co po léta jsem takto zápasit musil, ztravuje se v puchu školštiny scholastickými nesmysly a přetěžuje duši jejich balastem, jakoby stvořenou k sžíravé jejich prázdnotě a matenině, co takto musil jsem ničit své nejsilnější a nejluznější mládí, zatím jako by kdes mimo mne uplývalo cosi, co bylo nenahraditelno, a minuvši ztraceno pak navždy. A také nenahraditelno, ztraceno bylo navždy. Zatím v jaké podobě, v jakém mámení v mé takřka zoufající, zmořené duši dmula se a zápasila má touha k životu, k celému úchvatu jeho vyžití, k celé rozkoši jeho zadostučinění. Čím vším kouzlila tu v duši svá práva hlásící se příroda o své požadavky, aby sněť květ a plod vydala včas, jakým připovídáním sladkým a mámivým vábila vzápětí svých volání a vybízení, jakou rozchváceností obrazů nejčarovnějších, krásy, moci, síly předstupovala, zatímco já zalykal se jako v galejním otroctví potištěnou papírovinou, naplněnou abstraktními spoustami, jichž zbytečnost a planost všech do jedné život napotom u cynickém výsměchu, jejž měl pro tyto systémy, ukázal; ničeho z toho nebylo k životu třeba. Spjat tímto otroctvím školštiny, volal jsem až úpěnlivě po životě, chtěl jsem již žít, přirozeně, prostě, jak žijí jiní, jež nespoutala školština a kariéra, jako pták, jako zvíře, jež vedeno je jedině hlasem přírody; chtěl jsem se vzdát jeho úchvatu, jeho pravdě a kráse. Vše, co představuje se a odhaluje touze lásky, sdružení, ten květ, ten zpěv, ta vůně, ty tuchy čaromoci a krásy, toto dmutí čehos nevýslovného a neskonalého, ohromivého i nekonečného, več přelévá se bytost – to vše háralo jako jarní bouře v nitru mém, aniž mohl jsem spěti v tomto zápětí. Život marně tloukl na mříže scholastiky, jimiž byl jsem žalářován. Nesměl míti přístupu, až tolik a tolik semestrů bude odbyto, tolik a tolik balastu bude stráveno a v podobě zkoušek zpět vyvrhnuto a až tolik a tolik, co vyžadováno dále, bude v mozek napěchováno; a až se podaří, tolik a tolik stupňů kariéry dosíci… Pěsť jsem svíral, klnul čemusi. Že všem bytostem příroda poskytuje přece práva v jejich čas vzdát se sdružení žití, vzdát svou bytost bytosti jiné, svůj tluk připojiti k tluku jinému, v květ rozvíti svůj život, v plod jich rozkoše je přelíti; každého tvora svého přece vhřižuje v čas, jejž ona určuje a nikoliv šeď pusté scholastiky a výmyslův pedantů, v živou tůň života, v bezmeznost jeho milování. Všechnyť přece bez rozdílu povolala k svým hodům lásky, nestanovíc termín zkoušek a stupeň kariéry, neznajíc jiné kariéry než celého naplnění života, a pozvavši všechny, nasytila. Každý hmyz, každý ptáček, každý vzrůst, haluz i letorost uposlechne ve svůj čas tohoto zavolání bez výhrad a překážek. Muška u víření v paprscích slunce slasti plození obětuje svůj život. Přirozený člověk kdes na prérii nebo v pralese neuvažuje v odůvodňování svých práv, není spjat žádným otroctvím a pouty civilizace, a když hlas lásky zavolá, bouřlivě hned kvačí stopou její a skládá se v úchvatu kypící síly bezmezně u vzájemné náruče. Jaké zmámení, jaká rozkoš a slast, jaká hymna a jaké aleluja života u jeho vzdání! A jenom mně a mně podobným v tom všem bráněno, všeho toho se mně dostat nesmí, dokud veškery ony ničemnosti a jalovosti nejsou překonány. Co všude v přírodě odbývají se hody lásky, já sžírám se suchopárem prokleté nestravitelné školštiny, jíž pořád není dosti u výmyslech scholastiků a jež vystřebá z těla poslední mízu, z duše poslední sílu a naději. Musím vyčkávat teprv na oficielní zmocnění své přirozenosti etiketou, předsudky, dosažením vyžadované náležité kariéry, do které doby může člověk třebas zešedivět. Vzdát se své touze, když propukla ve svém uzrání, v překypující své síle, pohoršuje ovšem i morálku, tu falešnou, pokryteckou morálku dnešní, v jíž jméně ostatně páchány od vezdy nejhorší nemravnosti. Zbývalo jen zatínati pěstě, klnout čemusi – anebo stát se v ponětí předsudků lumpem, proletářem, jenž nedbaje ničeho, jde si cestou svou, za hlasem své přirozenosti, nechť již probíjí se jakkoliv prostředím pokrytectví a pohoršení… Byl bych se chtěl stát takovým lumpem, proletářem, jda si přirozenou cestou svou bez ohledů a předsudků, chtěje si vyžíti svůj život prostě, neparádně, bez jha civilizace. – Můj dědeček, tolikráte jsem vzpomínal, oženil se ve svých nějakých 18ti létech, když přišel čas… a byv po celý život v popředí obce, vykonav tolik svou přirozenou inteligencí, silou, rozhojniv a zvelebiv statek, podniky veliké vykonav, ještě ve svých nějakých 80ti létech dovedl perlíkem v lomě svém rozbušiti čedičový balvan. A zatím my, dnešní zámory civilizace, školštiny!

Asi takto neustále táhlo mně duší v troudu a šedi mých „studií“, jimž pořád nebylo konce, nad mými lejstry, k nimž přikovala mě jako bezmocného galejního otroka uložená mně povinnost a určení. Jak tu člověk této takzvané civilizace zbavuje se svých práv, jichž do libovůle užívat je popřáno každému proletáři, každému barbaru, každému tvoru přírody! Takzvanou civilizací dnešní a jejími požadavky, jež vzrostly již v nepřemožitelný balast scholastiky a tiskoviny, ve jméně nejpošetilejších, nejnepotřebnějších a nejjalovějších jejích hesel a stanovení, jež ostatně ponejvíce jsou samou lží a zvráceností, oloupen je člověk o to nejsilnější, nejmohutnější a nejčaromocnější v žití – o své mládí, o všechno, co nevrátí se již nikdy, když bylo jednou opomněno, zanedbáno, zprzněno a zprofanováno. A jí také to nejsvětější, nejčarovnější a nejohromivější v žití se posléz zprzní a zprofanuje. Neb jako všechny protivy jsou si tak blízky, takřka se vyhledávajíce, tak i za svatostí a mocí lásky plíží se a ji stíhá cynická nestoudnost, která hned zprzní a rozežere její čistotu a velebu, luzná, úchvatná náruč panny obrátkou zamění se náručí nevěstky, láska marně dychtící a stravující se v sobě ustaví se v pustý chtíč, chvátající ukojit se v úkryt hampejzu. Buď k tomu neodvratně spěje touha neukojená, nezadostučiněná, marně bojující ve svém rozpětí a rozdychtění, mořená a zdržovaná v puchu a hrbatění škamen školštiny – nenalézajíc a nesmějíc nalézati náruč panny, v jejíž úděl vzdala by se s celou svou rozkoší, ale i povinností zavčas převzatou, vyhledává a musí vyhledávat perverznost buď onanie neodvažující se dále, nebo osmělena ovzduší prostituce a její hanebnosti a zkázy. A majestát lásky navždy zprzněn, zprofanován, oloupen o nejčarovnější svůj květ, o nejčistší a nejsvětější své tajemství. Místo úchvatu žití celého radostného se vzdání dostaví se výčitky, hnus, omrzelost, cynismus, nákaza, vyžilost, skepse, negace, kteráž sama nedosáhnuvši života, zvracuje jej a sžírá a zahrnuje posměchem, – nejsmutnější to, nejubožejší a nejposlednější to útěcha cynické takové skepse, jež honosíc se svým opovrhováním života a jeho darů, míní, že nad ním zvítězila…

A takto neustále jsem uvažoval a snul své bouřlivé, nesmiřitelné protesty proti tomu, co takto o mně určovalo, nemaje pro vše dost odsouzení a opovržení, vyplývajícího nejen z mého marného dychtění, v zoufalství se stravujícího v sobě, ale i z celého mého přesvědčení, jemuž tanulo zcela jiné, opravdivější a plodnější naplnění života, než čeho jsem byl účasten a k jakému určen. A přece neměl jsem sil a odvahy, abych ze všeho se vytrhl rázem a nastoupil cesty své vlastní. Příliš byl jsem ve vleku a spětí rodinných okolností a předsudků i celé oné doby…

8.

Takto nejkrásnější mládí bylo rozplýtváno po školních škamnách, v ovzduší potištěné papíroviny, v puchu a hrbacení zád, v moření a přecpávání ducha planými abstrakcemi, v ubíjení přirozené, silné intuice, jež je nejlepším vůdcem života, v oslepování očí a utloukání a otupování smyslů, až vší tou nekonečnou dnešní školštinou, jež nazvána nejpožehnanější vymožeností civilizace, stane se člověk posléz pro vlastní život neschopným docela. A přece není nic vzdálenějšího této školštině dnešní, jako pravé mravní i rozumové vzdělání, jako je církevštině vzdáleno náboženství, třebas oboje pojmy se úmyslně matou, aby z toho těžila i školština a její žreci, vydávajíce se za vzdělání, i církevština a její žreci, vydávajíce se za náboženství! Takto po nějakých pěti létech titěrie obecné školy, v nichž zničeno tolik nejkrásnějšího dětství, vlečen jsa po dalších nějakých dvanácte roků takzvaných vlastních studií, v nichž jako by scholastika s přisluhovatelstvím svých pedagogických pochopů a drábů slavila své triumfy, závodíc v stále novém vynalézání papírových nesmyslů, abstraktních floskulí a všech těch ničemností a pedantické úzkoprsosti jalových názorů a vědomostí uváděných v důležité učené systémy, napěchoval jsem svůj ubohý mozek vším, čím se dalo a co bylo přikázáno a k čemu i rádcové a pomahači kultury lživě pobádali.

Tak vtloukli do mne ve jménu školských příkazů a vzdělání například celou apologetiku se všemi možnými texty církevních i necírkevních otců, hájících církev papežů a arcibiskupů, infulovaných kanovníků, desátků, proboštství, prebend a odpustků za jedině pravou a spasitelnou – uměl jsem ji nazpaměť na výborně; – tlumočitel její, katecheta, vlastně profesor náboženství, s ostrými, jedovatými brýlemi na kostnatém, vyčnělém nose, jakoby to dravém zobáku, jímž každého hrozil rozklovati a také rozkloval, kdo neuměl odříkat slovo od slova všechna tato hrozná monstra, postaral se již o to, aby nám „náboženství“, vydávající se za vlastní náboženství, onu etickou, usmiřující, nejvznešenější a nejmystičtější moc, hýbající svědomím člověka, čím má a musí býti každému člověku, stalo se v tomto svém tlumočení, s nímž pojímáno za jedno, nenáviděným peklem jako on sám, z čehož zdál se mít sžíravou radost, věda, že nás může tímto svým peklem do libovůle zničiti, pohltiti u jakés časné i věčné zatracení.

Vtloukli do mne zeměpis celého světa, všechny jeho státy a státečky, všechny řeky a hory s jejich výškou nad mořem, všechno pěkně slovo od slova, jak uložil nám dotyčnou partii suchý, mdlý člověk s jízlivou tváří, s licousy právě tak nenáviděnými jako on sám a jeho věda, slovo od slova uměl jsem definice pasátních a jiných větrů, znal jsem vyjmenovati i všechny stanice například mezi Paříží a Lyonem, abych neznal své nejbližší vůkolí, nejsa schopen se orientovati, roven příslušníku generálního štábu, jenž se svými učenými mapami zabloudí na cestě před očima… – oh, jaký tu názor o zemi, širém, velkém, božím světě se prohluboval touto metodikou zeměpisu, z něhož propadl každý, vynechal-li třeba u vyjmenování států Německa jediné takové knížectví, z těch všech jeho prokletých knížectví, co jich má a z nichž každé bys obšlápl – a nevěděl-lis, kolik má obyvatel, kolik % jeho je katolíků a nekatolíků a analfabetů – a přeřekl-lis se slovem v definici takových pasátních větrů; všechny kostnaté prsty s hroznými klouby svými, v nichž se ohnuly při každém vyznačení jednoho takového poznatku, byly již ohnuty jako skoba, licousy se mu zrádně potřásaly a ještě se ti jednoho poznatku nedostávalo, jednoho jediného, trnul jsi, potil jsi se – nevzpomněls, univerzum zemské bylo ochuzeno – marš!

Vtloukli do mne historii všech národů, všech věků, musil jsem se naučit zpaměti velké folianty samé posloupnosti, samých jmen a letopočtů, musil jsem umět vyříkat všechny francké Chlodvíky a bulharské Borisy, co jich nešťastné země měly, s Egypťany, Chaldejci a Féničany jsem si jen hrál a o Asýrii věděl víc než Asýrie sama, všecky války peloponéské i punské jsem uměl, vše pěkně slovo od slova, kde i přesmýknutí slova znamenalo zrádné úskalí, o něž roztříštiti se mohla kocábka tvého prospěchu s vyžadovaným vyznamenáním – všechno to a jiné úmorným, neochablým dřením do noci vsál jsem v sebe jako houba, abych v příštích chvílích nevěděl z toho zase nic, ale pranic, a abych tím zhnusil si takzvanou historii navždy, oč uměl se náš historik náležitě postarati, a o tu zásluhu jako by se mu i jedině jednalo.

Z „věd přírodních“ vtloukli do mne všechny možné vezikulózy a sta druhů krabů, mšic a pavouků, věděl jsem o každé tyčince Linnéovy soustavy, dovedl jsem popsat každou houbu s jejím podhoubím a stélkou, uměl jsem způsobně barevnými křídami nakreslit na tabuli anatomii roztoče a jeho chloupky a řasy, ornici naučil jsem se třídit v kameny, kaménky i kaménečky, minerály jsem znal i co do krystalografické soustavy, i co do chemické reakce, abych vyšed ze školy, nepoznal v boží přírodě kol sebe takřka jediné rostliny, jediného ptáčka, jediného kamene, s nimiž při každém kroku jsem se setkával a jež náležely přece se mnou v týž soujem života, a abych kobrtnuv o hřib, nepoznal jej. Z fyziky, z chemie vtloukli do mne zastaralé, neohrabané, zmatené, dávno opuštěné poučky, jaké byly platny do zkoušek kdys našeho chlapiska, malého, nabubřelého, s ohromnou rezavou bradou, svým ušňupaným mohutným šátkem bijícího nás do obličeje jaksi k zdůraznění své vědy a nahnání větší hrůzy a ošklivosti z ní.

Všem nějakým as šedesátipěti případům, kdy se užívá francouzského subjunktivu, musil jsem se v potu tváře a usužování smyslů naučit bravurně nazpaměť, abych vyšed ze škol, nerozuměl kale francouzské řádce. Po sedm let učili nás německy a vykládali Lessinga, abychom přijdouce do Němec, musili leda štěkat, chtějíce se dorozumět, neb nenaučili jsme se věru slovu, ale zato o jakési Brunhildě starogotské literatury cos jsme věděli…

Až takto uběhla druhá ta jakás etapa školštiny, v jíž problémech umláceno sedm let jarého života, za nichž jsem zoufal, nadával, protestoval, bil knihami, často jižjiž všemu chtěje uniknout, v krajním odhodlání se vším praštit, a praštit i třebas raději jaksi s vlastním životem, než musit v této tyranii ducha i těla dlít – ale zas uložená povinnost, ohledy rodinné, společenská tradice, a co vše určuje dnes o osudu člověka, strhla mě zpátky jako uvázaného psa, když ve svém zoufalství po svobodě vyřítí se kams nemožně vpřed, strhuje řetěz zpátky k boudě, on zas se vyřítí a zas je stržen. A zas jsem uvázán k boudě dřel a dřel, lomozil duchem, potil se, hrbil se, svíral skráně, abych dosáhl kategoricky uloženého mně vyznamenání…

A nastala jiná, poslední epocha školštiny, nové scholastiky rozumu a umu, sice sebevědomější, honosivější, vysokých cílů a aspirací, jimiž mámila, vyšperkovaná gloriolou vědy, takzvané akademické svobody, jež jeví se nejčastěji v okázalém povalečství a zhýralství, u vědomí a honosení se jakýms prý důležitým posláním, jež na nás je vneseno prý v zájmech národa, vlasti, kultury, člověčenstva. Také jsem tomu zprvu věřil, dal se tím unésti – vědomí mé důležitosti stouplo, a scholastiku nízkou jal jsem se nahrazovat scholastikou vysokou. Nastaloť pak mně v tomto poslání, v onom sebevědomí dření nové, od úpadu do úpadu mysli, jaksi již zodpovědnější, vědomější cíle. Čím vše tu povinně i nepovinně se ubohá mysl nenaštvala, čím vším nebyla podněcována, co vše nebylo jí vsugerováno, jakým falešným nátěrem věd se nezdobila, co jí nepředkládáno a neukládáno papírovými učenci, kompilátory vědy, aby se tím prý obrňovala a připravovala na cestu životního poslání svého. A všeho že je pořád málo, pořád že nedostačuje, čím se pěchovala a co sloužilo by za náležitou, důstojnou průpravu kulturně vzdělanostní. Vedle tvé odbornosti je ti ovšem co nejnutněji třeba konkrétní logiky a nějaké filozofické propedeutiky, estetiky. Sociologie a psychologie. Vyšších politických a obchodních věd. Dobrovědy, metafyziky a filozofie umění. Je třeba obeznámiti se s novými teoriemi, jež nějakému věhlasnému scholastikovi napadlo vytvořiti – aby je zanedlouho ještě věhlasnější scholastik zase zvrátil, vytvořiv teorii svou, ještě učenější a zmatenější, kterou že teprv nyní příroda bude náležitě poslouchat beze všech korekcí a doplňků – co se během několika jen let vystřídalo těchto teorií, jejichž mateninou musil jsi se probíti svým zděšeným umem. Ukázala se nutnost poznati kategorie čistého rozumu a vyšší etiky – toho lidského rozumu, jenž vším tím blbl a utracoval se jako kotě dávené hafanem, a té etiky, jež mezitím potloukala se po hampejzích. Ale všeho toho učeného krámu že je pořád málo, pravé ubohé minimum. Nových a nových znalostí třeba, nových napěchovaných žoků všemožných abstrakcí, dat a scholastik ukládáno rozumu. A jazyků je třeba moderních – učil jsem se angličtině, ruštině, španělštině, abych ze všeho nenaučil se ničemu. Zdá se, že i k arabštině jsem čuchl v jakéms unesení odkudsi daným heslem tehdáž. Třebas by nebylo jediné vlastní myšlenky, která by kale stála za tlumočení jazykem mateřským, jen když učí se aspoň pěti moderním jazykům, žádá móda. –

Čeho že nebylo všeho třeba důstojné průpravě k životu, hlásáno nám, a všeho bylo pořád málo. A slulo ignorancí, proradou, hříšným opomenutím, až zločinem páchaným na svém příštím povolání a údělu jaksi všelidském, nehoniti se po tom všem, nepachtit se po těch papírových krámech změteniny mysli, nesnažit se všeho toho nabýti, všeho toho lesku učenosti dosáhnouti – dokud člověk, zbylo-li v něm ještě cos životního vůbec a špetka zdravého rozumu, sám jedné chvíle se neprořítil z toho všeho jako z dusného sna, jako z naléhání můry, kterou tu byla scholastika, jako upír sající na mízách života, jako lavina vřítivší se v pokojné zelené údolí žití, jako jsem to učinil posléz i já, třebas hodně pozdě, když smysly i energie životní jsou již téměř utlučeny. Přitom přicházel jsem pozvolna k poznání vlastní pravé podstaty vší té nalíčené učenosti, vší té vědy, všeho toho řemeslného, mechanického a tak přečasto švindléřského odbývání, jímž dají se protlouci všechny ty krámy vysokých studií, ostatně tak vzdálených vlastního svého účelu – co zároveň odbývají se pitky, karty, schůze, spolky, plesy, řečnění – chodí se do bordelů, přinášejí se nakažlivé nemoci, jež slynou tu však jaksi za první projev akademické svobody a uvedení se do života, jaksi v právo mužnosti; v náruči hnusné nevěstky poskytnuto žhavé, nedočkavé touze první ukojení, nejluznějšímu, nejnádhernějšímu tajemství žití projevení, zdroje lásky tu v pustotě hampejzu vytryskly úchvatu mládí…

Jak vše to bylo lživé a klamné, hrozné, pusté, jalové i sterilní!

Až poznav a uvědomiv si všechno a neponechav si pranic z těch šalebných krámů života nezastřeného, nic z podstat těch samolibě a licoměrně si neuzpůsobiv k svým přáním a snahám – neuvěřiv vší té vědě, jež byla tak daleka pravého vědění, vší té lži tak daleké pravdy, vší té stupidní scholastice, která vyčerpávala a dusila život, všemu tomu neuvěřiv, protože uvěřiti jsem nemohl, a tím méně uvěřiv smyslu a pravdě a poctivosti na základě tom budované kariéry, jíž sluje co nejpohodlněji a nejštědřeji moci žíti na útraty práce těch, kteří nemohouce se protloukati předepsanými tucty škol, nedosáhli hodností scholastiky, nevyšperkováni zůstali jejím učeným pozlátkem – té životní práce, jež lidstvu je přikázána jedině určením tvůrčím, kteréž však kariéra dovede se obratně vyhnouti pod záminkou vyššího určení vzdělanostního! Nechtěv na dráze této kariéry postupovati ani v kancelářích, úřadech, fabrikách, ani nechtě provozovati sám švindl a sterilnost školštiny zase pro jiné, jako byl druhdy provozován pro mne – zhnusiv si zatím všechno otroctví ducha i těla, lež fráze i vlastní samolibosti, všechno předstírání sobectví, jež jen k sobě zná zřetele, odepjav se ode všech dosavadních směrů, v nichž jsem tápal a bloudil rozerván a uštván, marně hledaje si směry života a jeho pravdy, k níž cesta vede jediná, poznával jsem čím dále zřejměji a přesvědčeněji, v čem jedině mohu nalézti svého vnitřního uspokojení. S čímkoliv jiným a kdekoliv jsem začal v pokusích životních, vrhaje se z jednoho extrému v extrém druhý, se vším zase jsem praštil, nabyv záhy přesvědčení o neobstání na cestě té, o nemožnosti takto dále jíti, shledávaje, jak to daleké srdci a duši mé a smyslu života, jak mně tanul v stále určitějším vybavování se a v cíli, k němuž spěl jsem přes všechny překážky, všechny jiné předpoklady, tupení, zavrhování i výsměšky, přes vše zřejmé opovrhování mnou samým, ba – prohlašování mne za čirého blázna.

Ale než cíl tento odvážil jsem si sám u sebe přesně vytknouti, určitě si jej formulovati, probojovav si jej posléze v sobě, než odvážil jsem se jej pak předložiti jaksi rodinné naší tradici, od níž byl ovšem závislý, a posléz prohlásiti se proň definitivně a zamítnouti vše ostatní, bylo zase mnoho otálení a průtahů, jiných jakýchsi zkušebných pokusů semo tamo, které ovšem zase se nezdařily, protože jsem nechtěl, bylo mnoho ústrků a rozporů, pochyb a nedůvěry ve mně samém, mnoho rodinných mrzutostí, často až pravého zoufání ve všech těch nesrovnalostech a zmatcích mezi mnou a mým vůkolím, tak dalekým porozumění a účasti pro mě a snahy mé. Bylo tisícero námitek, z nichž každá zdála se tak příliš rozumnou, praktickou, zkušeností podepřenou, hlavně pak ohledy předsudků posilovanou. Ale nic naplat, v duši mé probojovávalo si mé přesvědčení cestu k cíli vytčenému přese všechny překážky, tou cestou přes všechno vybočování stranou sunulo mě mé určení neodolatelně a jistě, věděl jsem, že to jediné odpovídá hlasům mé duše.

9.

Bylo to jednou zjara, právě v době neproběhlých ještě oněch zmatků a pochyb, všech oněch nezdařených pokusů a úsilí o nejvhodnější směr života, odpovídající pohnutkám duše mé, kdy držela mě pořád ještě ve svých spárech právě dovršená scholastika škol, v době nejsilnějšího a nejbouřlivějšího mládí, mořeného do úpadu a uštvání naukami a abstrakcemi, z nichž ani jediné nebylo potřebí pro rozvoj života. Mládí takto vysilované a podkopávané, jakoby hlodané na svém kořeni zhoubnou zmijí vší té zvrácenosti a šalby přirozenosti, ale přece mládí, nemínilo se však dáti jen tak pokonati, otráviti onou zmijí docela. Žil jsem to v rozporu s celým svým okolím, v rozporu sám se sebou, nemaje tehdáž ještě dost ujasněné a utvrzené v sobě přesvědčení své, za nímž přece již neodolatelně jsem tíhl. A přece za všech mučivých rozporů těchto a u oblasti nejnavalenější šedi scholastiky co nejbouřlivěji se chtělo zeleného stromu života, jenž odkudsi marně volal, dychtil, doufal, vyzýval, usiloval o svá práva a své zadostučinění, a přece pořád zůstával stranou, sterilní, neuchopený, ač povolán, nevyvolen, zbývaje jako prázdná mlžina na vzdálených obzorech. Dmulo tehdáž celou mou bytostí nesnesitelným rozpětím, bytost hledala to svou bytost, po jejíchž tuchách jako by spěla bouřlivě, žádajíc si jejího sdružení, vichr jakés mystiky touhy lásky mnou lomcoval. Já úpěl v sobě marnou touhou, nenacházející a neodvažující se svého ukojení, protože nesměla, nedosáhla patřičné dietní třídy – srdcem valila se jakás nesmírná, rozhoroucnělá vlna, zatápějíc slastným varem všechny smysly.

Chodil jsem to tehdáž venku, jarní vzruchy mnou lomcovaly, dráždily mě, žíhaly mě takřka. Tonul jsem v nervóze neznámého nesmírného jakéhos dychtění, které vynášelo mě z vlastní bytosti, bezmezně hárajíc k svým tuchám a přeludům. Šerá černavá ještě pole kladla se kolem mne v probouzení se země. Vydechovala již nezvěstnými, a přece jakoby všadypřítomnými vzruchy tohoto mámivého probouzení; pára a znoj chvěla se nad ní. Cos z hárání a kypění mého skládalo se v její širou podstatu, družilo se v křečovité jakés intimnosti s ní, s jejími zdroji se rozevírajícími, chtělo se mně až neodolatelně a jakoby mysticky uvrhnouti se k tajemství této vší země, rozpínající po mně svou náruč, jala mě touha sdružiti se s tou zemí, splynouti s ní, všeroditelkou, všematkou – všeženou –, která ve své zdroje přijímá sémě a vydává plod vševeškerenstva. Rty mé se nervózně v sebe hryzly, celý jsem se chvěl uchvácen pravým stržením své bezmezné touhy, a zároveň jako by má bytost celá v sobě se podivně rozchvacovala, jímána v znojné šero jarní, rozvíjející se vůkolím tajemným chvějícím se oparem, v němž zdála se mně kypěti jakás kosmická síla tvůrčí. Zálesky vody mezi začervenalým olšovím míjely záludně přede mnou. Z nedalekých lesů, jakoby tajemně vyhučujících, volali kosi, v unylé háravosti, v opalizujícím ovzduší jako by vášnivě sténalo. Sténalo to a úpělo ve mně, neodolatelné rozpětí kamsi bezmezně vrhalo mě čemus v neznámé ústrety…

Ach, k ní, k ní, v bytost sladké ženy moci se vpojit, bezmezně se oddati omamným zdrojům jejím – jaká ohromivost dosažení, neskonalost se vzdání, jen věčně tu líbat neopomenouti, nenabaženě milovati v úchvatu vždy novém, vždy strženějším, vždy nenabaženějším! Rozpjal jsem ruce jakoby v bezmeznou strhující náruč v ústrety fantomu ženy, jakés mystické ženy, jejímž věčným ženstvím jako by vše kol mne se vzněcovalo k šílenému vytržení mých smyslů – chtělo se mně, nenabaženě, v mystický jakýs úchvat této ženskosti, všadypřítomné kol mne, jejíž kosmická náruč jako by rozpjala se přede mnou, neodolatelným řícením ztrhujíc celou mou bytost k sobě. Ach! Nikdy snad nejevila se mně mámivost a moc ženskosti v takové síle a úchvatnosti, ozářena takovou gloriolou neskonalosti, u vyvírání jakéhos nesnesitelného blaha, u celém rozpětí mé jsoucnosti, jako tehdáž. Ach! Kamsi vytrženě v magickém přízraku somnambula vynášeného přes všechny hmotné překážky a nemožnosti spěl jsem za tímto omamným přízrakem ženskosti, v zdroje její neskonalosti, v bezmeznou její rozkoš, k hodům nesnesitelného onoho blaha, k nimž jako bych byl povolán v dychtících tuchách svých. Závrať naplňovala všechny mé smysly, jako vichřice jimi bouříc a unášejíc přes ony všechny překážky a nemožnosti – jen k ženě, k ženě, k lásce, milování… A fantom ženy jako by spěl neustále přede mnou, mámivě kyna a vábě k sobě, obestřen duhovými barvami, cítil jsem její vonnou stopu, horoucí její výdechy, jejichž opojné sféře nastavovala se rozpálená skráň, slyšel jsem sladké její připovídání, přislibování její milosti, šíle a omamuje se v této naději. A jakýs lem roucha jejího splýval přede mnou a oslňoval můj zrak, clona rozkošnosti halila její údobu, dávajíc tušiti neskonalou omamnost svého tajemství. A jakým úsměvem zvala k sobě, jaká to byla vábnost a rozkoš tohoto úsměvu, v jehož rozplynutí chtělo by se umříti – sahal jsem polibky chvátivými po úsměvu tomto, po luzném tom ševelu rtů, z nichž slíbat byl bych chtěl všechen jejich vděk a věčně jich již líbat neopomenouti. – A jsa v mém bezprostředí, projímaje všechny mízy těla, přece unikal mně tento fantom ženskosti, za níž hnala mě vzrušená touha, v jejíž zápětí jako bych věčně chtěl spěti v obět vzdání veškeré své bytosti…

Až jsem se zastavil v umdlení a zahořekování. S jakýms oním nářkem marné touhy po tom, čeho jsme nedosáhli, co se nám vymklo z rozpjaté náruči: u náhlém uříceném vysílení a jakoby rozpojování se sama sebe. Mým nitrem uplývala jakás křečovitá vlna, která s bílou pěnou roztříštila se o nezdolné úskalí, teskně zašplounávajíc. Zalýkal jsem se až v sobě marností svého dychtění, a upjav zraky v bludném vytržení v bezmeznou dál, v níž odplývalo mně právě cos nejvzácnějšího, nejztracenějšího, jako bych umíral lítostivě a s výčitkou úpěnlivou, neskonalou v tomto tanutí do nezměrného daleka, jako poutník v poušti před oázou, které již nedosáhl. – Soumrak jara záhadně chvěl se krajinou, a zanášeje se ke mně, zdál se tu bádavě přihlédat v mé srdce potácející se a jakoby propadlé ve stržení svého smutku, a tajemně se tváře, neposkytoval rady ani útěchy, srdce ponechávaje samo sobě… A nikde rady, nikde útěchy marné touze, srdce nenalézalo ničeho v nesmírném svém dychtění, jemuž jako by navždy unikla milost nejvytouženější… Takto bezradně, v úžasném jakéms zmatku jsem stál, co z lesů vylinovala tajemná vůně pryskyřičná a kosi neustávali vykřikovat, zemdleni svou rozkoší, a přece v novém roztoužení. Jen nervózně jsem se otřásal jako v konvulzích agónie. Ale nic platno vše nebylo, nic platno a vše tak marno zůstávalo. A u vědomí této marnosti, v bezmeznosti té jakés neoznačitelné lítosti, která nad sebou samou se rozhořekovala, v nervóze vysílení, které vydalo marně celou svou bytost, doploužil jsem se domů halen již zášeřím, ukrývajícím pro mě nová muka a nesnesitelnost marného dychtění. Do svého pokojíčku v podstřeší jsem se vevlekl, chtěje nějak celou svou bytostí se znezvěstniti před světem i před sebou…

Dole v zahradě, v jakéms tajemném propadlišti zšeření jarního, jímž měkce oblévala se změť černého ještě, nerozpučelého haluzí v jakous vláčnou nevystihlou oblast, ukrývající v sobě záhadné vzruchy a sdělování, nepohnutě vše tanulo. Jako v mrákotách, z nichž vybírá se tajemná tucha a neznámý sen. Nezvěstná jakás vynášení odtud se dála. Země ztemněla, bezmezně se dmula. Zášeřím oblohy v mdlém ztlumení prosvítalo několik hvězd. Bylo jako záhadné zastření všeho, choulení se nezvěstnosti, vyvstalými svítivými obzory v dáli cos jako by unikalo. Vynikala chvílemi ona temná znepokojení z loubí zahrady, zašvířil tam ptáček, cos se prosmýkalo – chvílemi bludný štěkot psa se ozval, a v pomíjivé unylosti naléhaly zdáli jako ztracené sbory žab s ozvučím udolavé, lkavé touhy. A zase jako by širé hlucho rozprostřelo se nade vším, spjato jarním šerem, vše v ono nezvěstné tanutí zabírajíc i zmocňujíc se všech dálav. A přece toto rozprostření, toto velké pozastavení ticha a nepohnutí jako by utajovalo v sobě tolik kypění, tolik probouzející se neoznačitelnosti, tolik žhavého jítření, hlasů a výdechů a zvučení, tolik vzruchů všech podstat hýbajících se, vzdouvajících a valících, jakoby nesmírnými kolesy osudu, dálo se zevšad zasáhání ke mně, vyzývání a jímání, ztrhování k sobě, zachvacování neodolatelnou přitažlivostí jako na okraji bezdna propasti. A v tajemství vší této nezvěstnosti fantom vytoužené ženskosti, oné neznámé, svrchované a vítězné, jíž naplněna byla duše, vynášel se jakoby na perutěch svrchovanosti, odkud kynula mně a zvala v rozprostřenou náruč svou. Všude se vtělovala ona. Ze všech těch bezmezností vyvírala ona, v omamné emanaci ke mně zasahujíc. Vztahovalo se přece ke mně toto rozprostření milosti, toto kynutí úsměvu záhadně luzného, tato bezedná propast rozkoší, jíž vyvíralo ženství toto, vynášejíc mě ze všech podstat mé bytosti, která spěla splynouti s kosmickou silou lásky, všechny zdroje nebes a země naplňující…

A přece zas jako by z vyvírání mé bytosti vyznělo vše tak marně, bylo tak zbytečno a nedostižno, čísi brutální bránění zamezovalo těmto úchvatům rozpojení, tomuto spění k splynutí s veškerenstvem: Cos strhovalo brutálně zpátky, jakás cynicky šklebící se abstrakce vázala cit, pud životnosti, udolávala nesnesitelnou touhu po sdružení. Nesmím, potřebná dietní třída schází, tradice rodinná nedovoluje, jakés předsudky brání, jakás vylhaná etika se přihlašuje – vše tak marno, zbytečno. Až pak jako by zase těžké umdlení, hořká sžíravá rezignace jímala marné rozdychtění smyslů, ony poklesaly v tupé ustrnulosti svých marných záchvatů, jimž nedostávalo se opětování. Vyprahlo měl jsem v ústech, jako v uřícení marného závodění jakéhos, prudce jsem oddechoval. Nervózní škubání zahrávalo mými prsty, ret se mně zatřásal, jakás vlna kleslé malátnosti uplývala mou hrudí. A vím, že když v tu chvíli kdes zpovzdálí ozvaly se dívčí hlasy – snad ubíraly se to domů fabričky – bujné, plesavé a zazněl pak onen rozkošný, k plesu vyzývající smích jaré ženskosti, jenž je nejkrásnější hudbou světa, a že když vše zas uplynulo, mne zanechavši jakoby bez povšimnutí a vší účasti, že zchvátilo mě takové divé, bijící se zoufalství marné touhy, v níž jal jsem se klnouti malomoci své i všemu, co odvedlo mě od práva přirozenosti a zatarasilo jí cestu svými předsudky a hlupotou svých tradic, svou lží a šalbou, svou podlou etikou, svými řády degenerujícího lidstva, svou ničemnou bídnou civilizací a vším svým pustým břemenem scholastiky, bránící rozvoji života. A jak mučivě jsem tu zazáviděl těm tam kdes na té silnici, v těch fabrikách, kdož neohlížejíce se v proletářství svém na nic a nepotřebujíce se ohlížeti, mohou v bezohlednosti a bezstarostnosti a opomenutí všeho toho do libovůle družit se k onomu smíchu, družit se k oné ženskosti, s jejími plesy a vzněty pojiti plesy a vzněty své. Jak zazáviděl jsem i každému ptáčku, poslednímu hmyzu, jenž v záchvatu své touhy dosahuje hned svého zadostučinění, jemuž nic nebrání, ale vše požehnává. A bylo mně jako poutníku, jenž mra žízní a ztravujícím úpalem pouště, zří fatamorgánu oázy, jíž již dostihnouti nemůže. V tu chvíli moci tak dostihnouti bytosti vytoužené, moci ji zchvátit v náruč svou, a v její náruč, jež by mě vyvolila, moci se vydat u jakéms zřícení se v propast rozkoše a blaha navždy, moci nenabaženě zulíbat čaromoc úst milostné ženskosti k líbání připravené, ochotné a povolující, chvějící se svou v ústrety mně chvátající rozkoší a očekáváním stejné slasti, jež by jí byla vydána ze zdrojův lásky mé, jako se zachvěje v květu rosná krůpěj, jíž se dotekla sluneční zář a již hned jako by celou v sebe vpila i s vůní květu, zaháravši nekonečným třpytem – moci bytost, v kterou jako by vpojilo se pro mě veškerenstvo ženskosti, unésti jako vichrem lásky v soudruží svém mimo svět, mimo život, kams v mystické sféry věčna, jež jako by tu naplněno bylo nejvyšším milováním – moci se v tu chvíli ocitnouti v soujemu s vytouženou ženskostí, vím, že by bylo vyvrcholením pozemského štěstí veškera, že nic z darů stvoření nad to nestává, že u veškerém údělu nebes a země jest to jediné a nejvyšší štěstí – štěstí lásky! Vše ostatní mimo ni že nemá ceny, významu ani smyslu, lidskost že veškera se všemi jinými pompami a vymoženostmi, neposvěcena-li láskou a její milostí, nepožehnána-li jejím zadostučiněním, nestojí za žití! A zatím o toto jediné štěstí, o toto vyvrcholení blaha a požehnání, o tento jediný smysl života oloupil se člověk sám svou falešnou civilizací, svou jalovou abstrakcí, která není s to přenésti se ani přes tajemství zrna hořčičného, vší svou scholastikou dneška, která jako strašný plevel udusila každý cit a vznět, svým pustým dechem negace sežehla každý květ, sestoupiv na scestí degenerace, šálení a mamu. Cos nekonečně v tomto pomnění proklínaje, všechno to strůjství klamu a zvrácenosti života, jeho ničení a dušení plevelem oním, proklínal jsem i sebe, svou chabotu, své podléhání…

A kolem tohoto vlnobití v nitru mém, v němž marné touhy rvaly se s celým světem a mnou samým o své zadostučinění, co dychtění lásky v halucinační síle pronikalo každou krůpějí mé krve, každým atomem životní mé podstaty, kolem všech těch bouřlivých vzruchů duše mé sápající se v sobě, zatím takové nesmírné utajení noci se kladlo, v jehož lůně jako by se připravovalo ohromivé tajemství. Jakés nesmírné volání ze sebe, kteréž by bylo ohlasem všeho toho, co v duši se dálo, co tam protestovalo a bouřilo, chtěl jsem vnášet v toto utajení, jaksi všechny nezvěstné kosmické síly svolávati si ku pomoci. Ale jen jsem mlčet musil, týmže tajemstvím jímán, jemuž podřízeny jsou věci nebes a země, jenom temné šplounání krve mé, stravující se ve své touze, jako by mně bylo zvěstno jako vzdálené vlnobití. A nervózně, lačně rozevíraje rty, dychtě po neznámých výkřicích, mlčel jsem, mlčeti musil, čemus zajíklým mlčením svým, jímž úporně promýkala konvulze nesnesitelné touhy, odpovídaje, k čemus vyzývaje až v ohromivou záhadu všech podstat…

Až vím, že liliový zálesk jakoby mystickým ševelením začal se klásti na východě, vyplývaje v korunách štíhlých topolů. Pak vzněcovaly se v místech těchto stále mocněji a bělostněji světelné sféry, jakés mystické plamy se vzdouvaly. Cos jako by rodilo se tam velkého, ohromivého, nové kosmické příští, co zchvacovalo s sebou veškeru pozemskost. A pozemskost tato schylujíc se v temném úžasu, jako by pokorně vzdávala se tomuto příští, vyčkávajíc v nezvěstných tuchách. Pak v nachově oranžovém rozmžení, které linulo se jako výdechy mystiky, zaplálo tam již celým širým obzorem, něco vítězného a svrchovaného, ohromivého, vší pozemskosti vévodícího, se tam již vyneslo v nekonečné velebě ono kosmické příští, jako sugesce věčnosti vynořila se tam nesmírná liliová koule s nachovou gloriolou, u vzdouvavém jakéms kolísání své veleby a moci kladouc se mezi nebesa a zemi a jakýms ohromivě mystickým tajemstvím naléhajíc v kosmické sféry…

Bože, Bože, čím promlouváš k srdci pozemskosti, co vzněcuješ tvůrčími díly svými, čím zavládáš, abys ukázal význam žití, v něž zpodobilo se přece všechno hlásání a jsoucnost všehomíra, jehož jsi tvůrcem a osobovatelem! Jakés nesmírné hlásání jako by bylo tu propuklo k duši mé, neznámý, ohromivý úchvat mě jal, celou duší v úžasu neskonalých vznětů vzpjal jsem se k oné sugesci věčnosti, svými symboly vynořivší se ve sférách nebes, a jako by vše odtamtud zpodobilo se v ono svrchované hlásání života a jeho tuch. Jakous divotvornou metamorfózou vidin a podstat všech háralo kosmickým úchvatem v oblasti měsíčného světla, v něž srdce družilo úchvat svůj…

Až tu jako by probuzeno světlem měsíčným, tímto úchvatem kosmickým, jenž zachvacuje všechny úkryty, všechny podstaty a všechna zdání proniká, ozvalo se kdes v mém samém bezprostředí první jarní zaržání cvrčka. Nejdříve pouhé takové zašvíření, co by rozvířil proutkem lesní studánku, pak hned již v jakéms slavném osmělení, propuknutí celé síly prvního probuzení výdechem jara. A jako by bylo mínilo právě mě navštívit, mně ohlásit svou přítomnost. Takové neskonalé vzepětí vyvolalo v duši mé, připojujíc se k tomu, co v ní háralo a vlálo. A připadalo mně jako druhá výzva v mém žití, ono nejsladší kdys zavolání v dětství připomněvši. A jako by se to připomnělo příliš mnoho minulosti, jako by odestřely se to užaslým vidinám nejsladší pojmy světa, v nichž srdce se rozplesalo. A bylo to zároveň jako zavolání k životu přítomnému a jeho právům, bylo to jako slavná výzva k vší jsoucnosti. Neb všechna volání nebes a země, všechny hlasy života jako by byly do té doby zanikly docela v onom nekonečném soustavném ubíjení života a mládí pustotou a suchoparem scholastiky a neplodných snah, tím ubíjením duše klamy jalových abstrakcí, jež nejsou s to přenésti se ani přes zrnko hořčičné. Do té doby, kdy jako by pro srdce živé, tlukoucí, dychtivé života, nezbývalo žádných jiných útěch, žádných zdrojů lidskosti, přírody, jejích hlasů a ukládání, jejích nezměrných krás a radostí, jejích pravd a zjevů, kdy zbaveno ve jhu školštiny bylo toho nejčaromocnějšího, nejmocnějšího i nejluznějšího, s čím jedině určeno mu je se družiti a co poskytuje jedině přirozené žití bez balastu lidských schémat a teorií. Až dosud nikdy od oněch kdys nejšťastnějších chvil dětství nezazněl mně k srdci hlas onen, hlas přírody, jaksi hlas štěstí a sdružení, kams zatlačen a vyhoštěn můrou školštiny, nebylo jaksi naň času, byl příliš prostým a nízkým chvástavosti scholastiky. Až nyní, v tuto chvíli, kdy rozdychtění lásky vkládalo se nejmocněji vznětům a povinnostem mé lidskosti, která nechtěla se dát ve svých právech přirozených zašlapati zúplna.

Celou duší, celým svým rozdychtěním zaposlouchal jsem se ve hlas ten, pozastaviv se u něho celou svou jsoucností, v níž bylo příliš mnoho minulosti i příliš budoucnosti. Jak roztryskl se nejdřív zášeřím mého pokojíku, jak plesavě, vítězně si vedl, jaké tajemné luznosti nabíral, byl jako rozševelením a zhmotněním světla, jež liliovou výhní naplňovalo již celou oblast mé jizby a k jehož nezvěstné výmluvnosti zdál se přidávat sladce připovídavou mluvu svou, i zdál se být jako diskrétním strážcem šera, které jako by vyhlédalo z nezvěstných úkrytů, kam bylo se uschovalo, jsouc svým tajemstvím zpodobněním intimnosti nitra vlastního. Cos sladce a roztouženě vyvíralo hlasem tímto, tímto vyzváním, jímž přihlásilo se probuzení země a jejího tvorstva. Nad všechnu hudbu jsou hlasy země, kdo jim rozumí. A zdálo se mně, že nikdy nerozuměl jsem tak pronikavě, v takovém úchvatu přidávajícím se ku všem vznětům nebes a země, jako ve chvíli tu. I zchvátilo mě nekonečné zmocnění jakés mystické účasti, jakéhos kosmického rozdutí, jež mě zabíralo v soujem svůj, vše minulé, přítomné i budoucí slučujíc ve mně, a bylo v sloučení tomto tak příliš minulého, přítomného i budoucího, zmocněného jakoby k nekonečnosti, než aby jedinou duší mohlo býti pojato a zobsáhleno. Sdružení s duší jinou, příbuznou, bylo potřebí, s duší, která by přejala tuto přemíru všeho, tuto emanaci vší bytosti, která by zkonejšila toto zmocnění a s níž by duše vlastní spojila se v jediný úchvat, jedinou hymnu rozplesání rozkoše žití. Fantom ženskosti vystoupil tu zase v neskonalosti mé touhy, přidružil se ke mně jakýms kosmickým posunem ztělesněné nejluznější vidiny. Rozpjal jsem náruč po tomto jakéms ztělesnění neskonalosti, přisunuvší se ke mně jako nejslastnějším dotekem – všechnu tu překotnou přemíru vlastní bytosti sem vpojuje, i to světlo, i tu píseň, které jako by byly závodily o své tajemství. A stále rozpoutaněji a vzníceněji jako by vířily záchvěvy všeho tohoto spjatí v oblasti mé komnaty, závodíce se vzněty mého chvácení nepostihlého fantomu, mého neodolatelného rozdychtění nitra. A byla čím dále jakoby slavnější, vítěznější, propuklejší a zmocněnější nad všechna jiná zdání píseň tohoto vespolí, a mně připadalo, že je rovněž písní všeho přítomného, minulého i budoucího, vší té přemíry života, která přesáhajíc vlastní zdroje bytosti, chce v soujem svůj zabrati veškerenstvo. Že zazněla tu píseň lásky svrchované a vítězné, jak jí zmocněno je vše, co žije, k svému vlastnímu významu a uplatnění, jak jí zachváceno srdce veškerého tvorstva, nebes a země…

Takto v celém rozchvatu, anebo se mně to zdálo, zapěl to v onom vespolí cvrček svou jarní píseň, píseň probuzení života, píseň lásky, její svatost a požehnání, její nesmírnou rozkoš, její cudné vzdání, její nejslavnější obět, kterou vydává veškery své podstaty, aby nadešlo nové zrání a plod, o cíli a záměrech věčna to pěje. A jako by to zároveň pěl o záštitě a uchýlení lásky této, o bezpečnosti a slastném útulku jejího vzdání, oběti její nejslavnější, jako by o krbu to pěl, z jehož úkrytu zavolal, o krbu rodinném, jeho povinnosti a práci, jenž je doprovodem a záštitou lásky od věků do věkův. Píseň krbu. Rodinný krb se mně to ozval. V neskonalé vidině své luznosti a svého štěstí předstoupil přede mne, v celém vznešeném úchvatu svých slastí a povinností, své poezie a pravdy rozpjal se v mém tušení. V něm viděl jsem jediný cíl a smysl života, všechno naplnění určení jeho v záměrech věčna, všehoj všech bolestí… Píseň krbu. Kéž píseň krbu doprovází mě celým žitím, jež jen jemu chce se zasvětiti. Kéž nikdy neodstupuje od mého příští. Kéž v jeho bezpečnosti a záštitě nad všechny hrady pevnější a nezdolnější naleznu své spočinutí, kéž v zášeří jeho svatém naleznu ono své sdružení v úchvatu lásky a milování, v oblasti dvou srdcí vznícených týmž tepotem u vespolného kladení se na podušku její, týmž rozchvatem a spojením, v němž by srdce vytrvávala navždy. A vždy u doprovodu písně této, jež by byla písní našeho života, písní krbu našeho… S tou jakous modlitbou, rozpjatou na všechno příští, na všechny dny života, které ve sdružení s rodinným krbem vytanuly mně v zářivé jakés bezpečnosti a u vyrovnání všech rozporů a zmatků bez chmur a pochyb, v opojení neskonalé slasti jeho záštity a uchýlení, jsem naslouchal nepomíjivým zvukům těm, spřádajícím se kol mne v zášeří měsíčném. A jakás nesmírná stráň petrklíčů vytanula tu přede mnou, a známý, milý obličej z daleké luzné minulosti v laskavosti neskonalé zíral na mě, a jako by žehnání na mou hlavu splývalo z tohoto pohledu. Nad všechny poklady světa umiňoval jsem si svatě založiti a ochraňovati rodinný svůj krb. A v této jakés ukolébavce jsem posléz usínal – k probuzení do života.

třetí ozev

10.

Zápasy, pachtění, doufání, zoufání a nedosažení první lásky, s níž se život střetl, byly odbyty. Dopadly ne k vyvrcholení lidské bytosti, k rozhojnění jejímu a zdokonalení, když se jednou probudila a nabyla vědomí sebe a svého určení, ne k přijetí a požehnání zápalné oběti, ale tak jako dnes všechny první lásky, jichž kořen užírán je od zmije, zklamáním, hořem; dlouhou těžkou rezignací a nedůvěrou v to, co je přece největší věcí života. Není to však vinou těchto prvních lásek, v jejichž podstatě a určení dlí přesně nejžhavější síla, úchvat nejslastnějšího opojení, jaké kdy vyvřelo ze smyslů – nebývá to vinou nás jen samých, aspoň vinou mou to nebylo – ale vinou všeho toho, co k lásce nenáleží. Jich kořen užírán je od zmije, všeho toho falešného a nepřirozeného nakupeného kol vlastního údělu člověka, jež k všemu jinému zavádí, jenom ne k životu, a to nejlepší v životě ničí a sžírá. Dopadly proto tak také u mne, byť vložit v první lásku svou chtěl jsem veškero posvěcení duše a smysl celého svého života, co mně ho zbývalo neutlučeného a zachovaného, nepomysliv, že v dnešním žití, jak se utvářilo, nejedná se dávno již o srdce, jeho popudy a práva, o vytoužené jeho zadostučinění a o cesty, jimiž by spělo v tuchách svých a dychtění, jedině neomylných u vedení života, nýbrž o vše možné, co je ryzosti lásky a přirozenosti na úkor, co ji stravuje pustotou a sžíravostí svých sobeckých dokumentů a předsudků, až ztroskotají a zvrátí nadobro. Její kořen života užírán je od zmije. Spekuluje a počítá se dnes s city jako se vším ostatním. Rozhodují tu ohledy společenské, peněz, kariéry, vyšší dietní třídy. Již dávno před nimi láska ustoupila, zastřevši svou tvář. Láska, úchvat a vzrušení citů a družnosti prohlášeny dnes za přežitou romantiku, zpozdilou nepraktičnost, jíž vysmívá se cynická úvaha vyžilosti a střízlivého rozpočtu. Mnoho-li vynese, jaké pohodlí a jakou reprezentaci a zabezpečenost zaopatří, jakou možnost uplatnění a vyhonošení sama sebe, o to se jedná. Její kořen užírán je od zmije sobectví. A proto ztroskotá se obyčejně první láska a každá láska pravá, v jejímž dosažení nabylo by se přece nejvyššího štěstí a požehnání života, toho jediného, jímž život trvá. A místo všeho dostavuje se zatím omrzelá skepse, nedůvěra, místo úchvatu jejího nastupuje pak ve sdružení se ženou obyčejně tupý a netečný, vypočítavý kompromis, v němž jedná se o dosažení oněch co možná největších praktických výhod, aspoň domnělých, očekávaných…

Ostatně v soustavě dnešních životních řádů, o nichž určují ponejvíc školy a jejich tupá, ode vší přirozené, silné životnosti odvádějící scholastika, řády a hesla odvislosti a kancelářštiny založené na zvrácenosti a nepravdě životní, v soustavě všeho toho, co souvisí s pojmem falešné a lživé civilizace dnešní, kdy vše žene se za zlehčením svých životních povinností, uložených rovně každému dílem tvůrčím, a za co nejvýhodnějším dosažením tučných dietních tříd, za jejich pohodlným otroctvím, při vyvrácení každé vlastní energie a způsobilosti, kdy vše jen dychtí a za svůj nejvyšší cíl lidskosti považuje, aby bylo zařazeno ve spětí tohoto pohodlného sterilního otroctví, své vlastní lidskosti a sebeurčení se vzdavši – v té změtené a zvrácené soustavě, kde prosté, přirozené, bezprostřední a silné žití, poskytnuté beze všech výhrad každému zdravému tvoru, v jehož naplnění dlí jediná záruka a možnost štěstí, zvrhl se všechen život v úžasné monstrum znetvořené vším, čím lze znetvořit dílo tvůrčí. Život dal se na cestu, v kterou nakupeny jakoby přímo úmyslně a schválně všemožné nejnepříčetnější obludy scholastiky, značící ostatně vždy nejtěžší zotročení lidskosti, nakupeny nejnemožnější překážky, jako by zrovna jednalo se o to, aby žití se přes ně nedostalo a zapadalo stále hlouběji v propast své hniloby a zkázy. A v této bláznivé a zločinné soustavě dnešní, jež jednou spočtena bude za nejtěžší hřích a kletbu lidskosti, nelze dnes vůbec člověku, vyrvanému z přirozenosti žití, pomýšleti na legitimní jaksi, oprávněné sdružení lásky takové. – Do nějakých svých třiceti let se dnes neoženíš, nemůžeš, nesmíš: nekonečné školy, pak nějaká ta vojančina, a pak nedostatečná tvá dietní třída to vůbec nedovolí; nelze tu pomýšleti na založení vlastního krbu. Zatím ovšem sžírá se a stravuje sama v sobě kypící životní síla, vysiluje se svou marnou touhou, anebo neodolávajíc potřebě svého ukojení, přichází na pustou cestu prostopášnosti, perverze, onanie, hampejzů, cizoložství, vší té prostituce tělesné i duševní, jíž dnešní doba propadla pod nejvyšperkovanější a nejumravněnější etiketou kultury. Jak již bylo pověděno. Až pak po všem zklamání, znechucení, hnusu, nemocech, pustotě takovýchto požitků zprzněné veleby lásky, jak svěřena byla lidstvu v nejvyšších zámyslech tvůrčích, dostavuje se ona skepse, omrzelost, vysílenost, nuda, cynismus a vypočítavá spekulace s věcmi lásky – ve svůj čas a příležitost sežene se nějaký ten sňatek řemeslný, skuplovaný dohazovači, novinami a reklamou, na všechny strany rozpočítaný – bez hárání touhy, bez úchvatu spojení, bez oné ohromivé rozkoše, v níž splývala by bytost s bytostí do všech životních svých podstat, vydávajíc navzájem veškery své zdroje, bez onoho závratného vyvrcholení smyslů, v němž duše jako by byla unášena v mystickou sféru, bez onoho bezmezného vzdání se sobě, v němž navzájem prolinuje se dvé bytostí – ale i bez čistoty a neposkvrněnosti svatebního lože, jež lásce má být nejluznějším, nejúchvatnějším stánkem a nad nímž planouti má svatozář v uchýlení se sem nejhlubšího tajemství žití. Sňatek neuzavřený v nebesích, neprovázený hlasem nebešťanů a nedovršující království boží v srdcích lidských, ale skuplovaný v kramářské dohodě a řemeslnou, zaplacenou ceremonií utvrzený. Sňatek, k jakému přistupuje se posléz jedině kvůli dekoru, pořádku, v uvažování a spočtení výhod i nevýhod, že oženiti se koneckonců má přes všechno své jisté bilanční plno – vyženíš jednak peníze, a k tomu ženitbou zaopatříš si doma bordel i restauraci, vše že máš pohodlněji a příležitěji pohromadě, jak tě ujišťují přátelé; a stran možné přítěže dětí… Chachacha, chceš-li, tomu předejde vyspělost a dokonalost technických prostředků dnešních, s nimiž předhánějí se veškery noviny. Ano, nabudeš takto všeho, čeho potřebuješ, máš pěkně doma, čeho potřebuje tvá smyslnost, s níž omrzelo zatím potloukati se po bordelech anebo riskovati jisté nesnáze cizoložství, jež jinak konečně je nejpohodlnější, a máš, čeho potřebuje tvůj žaludek, nedůtklivý, zkažený a znechucený stravováním v restauracích, jež jsou samý margarin, kunerol, magi a podobné svinstvo… tak aspoň neustávali ujišťovati přátelé…

Ano, až k tomuto nazírání dospěla dnes láska, jež poskytnuta intencí tvůrčí tvorstvu jako nejvyšší blahoslavenství. K tomu zpravidla, a častěji než se zdá a přiznává, dospívá v soustavě dnešního žití, chvástajícího se svou kulturou, svými školami, svými naukami a svým nadčlověčstvím, jež je lživější a prázdnější mimo frázi svou, než život jepice.

11.

Nemohly tedy ani dopadnouti u mne jinak zápasy první lásky. Vím, že přišel jsem tím – jako každý – o největší, nejslavnější štěstí v životě. Že moci tak zadostučiniti tuto lásku v prvním úchvatu, moci tu dosáhnouti touhy, jak vře celou bytostí, že bylo by blaženstvím ráje. Moci vůbec spěti v náruč své první a jediné lásky, v ní jedině poznati ženu bez dřívějších styků pusté frivolity, bez dřívějšího prznění duše i těla, moci cele a bezmezně oddati se úchvatu své první lásky, když jako jarní bouří zalomcuje bytostí, moci se jí vzdáti jako ptáče na kvetoucí haluzi, nebýti ve své touze omezen a veden ani licoměrností příkazů a ohledů dekor společenských – kvůli nimž ostatně dnes se žije, a nikoliv kvůli sobě, – ani kramařinou věn a dietních tříd, v něž jako by dnes lidstvo výhradně se řadilo a jež jako by určovaly vůbec o ceně člověka, moci vše to naplniti, bylo by nejsvrchovanějším štěstím života, jakého člověku jako každému tvoru vůbec je dopřáno a o něž olupuje ho naše lživá civilizace…

Také já byl o toto nejsvrchovanější opojení a naplnění života oloupen, a vím, že nic není s to mně je nahraditi. Zklamáním, hořem a těžkou rezignací, nemohoucí se dlouho probrati k nové útěše a naději, skončilo hárání mé první lásky, jež pootevřelo kdys ráj užaslému vidění mému, aby jej zase uzavřelo za clonu životní pustoty – a uzavřelo snad již navždy. Píseň cvrčkova probudivší se jarní nocí tehdáž a mými smysly a jich dychtěním jakoby symbolicky zmocněná, to zavolání krbu v duši mou, v jehož luznou záštitu tak zatoužilo uchýlit se blahoslavenství lásky, to vzývání neodolatelné všech hlasů nebes a země k nenabaženému milování, v němž vzdala by se bytost bytosti jiné cele a bez výhrady – vyznělo nadarmo pro mé roztoužení. – A s tímto hořem, zklamáním marné nedosažené touhy, pojilo se i hoře, zklamání všech dosavadních snah a příprav do života, tak marných, zbytečných, zbůhdarma proplýtvaných, jimiž vyznačovalo se celé moje dosavadní scholastické zápolení. To se jen pozvolna, a nejdřív neuvědoměle, nepřiznaně, jaksi zaleknutě, v mém přesvědčení a posuzování hromadilo dávno již, po léta mého vymítání tuctu škol, jehož každá jednotka a každý stupeň další značil ztracený rok zmařeného života – všechno to zklamání, nepřesvědčení, jízlivost, pohrdání, opovržení, vztek, kletby i zlořečení, kterými protestoval instinkt přirozenosti proti celému tomu systému, jímž byl jsem smýkán – všechno to mučení a ubíjení ducha, všechna ta trýzeň ďábelské scholastiky, jíž v jejích výmyslech jako by jednalo se vždy o nejvybranější, nejrafinovanější muka, v nichž by svými katy-školomety utracovala oběti – všechno to, co odnesl jsem si ve strašlivé, sžíravé negaci ze škol, jež mne oloupily o nejkrásnější květ života – a pořád, že všeho toho bylo málo, těch nauk a abstrakcí, těch zkoušek a průkazů, toho mučení a utracování… předstoupilo přede mne, aby někdy až zoufalou beznadějí lomcovalo srdcem mým otráveným a zničeným. Vzrůstalo nenávistí a kletbou proti všemu, co odtrhlo od života, co zprotivilo se zákonům přirozenosti, proti vší lži a klamu té falešné, zločinné civilizace, jež ukládá lidstvu své jařmo i otroctví pod etiketou osvobození. Připomněl-li jsem si vše to, co přežil jsem v té sérii škol, co přežvýkal jsem ničemného systému papíroviny a vydření nazpaměť pro pouhé získání bídné cifry jakés, jež slula známkou prospěchu a měla znamenati život, průpravu proň, jsouc vlastně cejchem jeho ubohosti a neschopnosti – připomněl-li jsem si jen ony jedovaté brýle pochopa apologetiky jakés, uhranující malou duši naši slíděním jakoby hadím při odříkávání všech oněch šplechtů a tlachů jakýchsi dávných otců církevních, prznících a zatemňujících vznešené pravdy náboženské – připomněl-li jsem si ty Borise, Chlodvíky a ostatní darebáky historie, samé to násilníky a uchvatitele národů, a všechna ta knížátka německá, a ty nespočetné štace z Paříže do Lyonu, jichž bezvadné naučení se zpaměti stálo celou noc tuhého dření – připomněl-li jsem si všechny ty nekonečné formule a poučky, z nichž ani jediná není kale pravá, jsouc klamem a zdáním ducha, neodpovídajícím realitě – a z čeho všeho ale pranic nebylo potřebí pro život, pranic, pranic – jsouc jen jeho vysílením, zatemněním, zvrácením, svedením, a čím vším život se připravuje o svou schopnost síly a pravdy – – tu pravé zuření mě jímalo a zoufalství toho, čemu není odčinění.

A umiňoval jsem si v sebrání jaksi zbývající podstaty životní, v tom, co mně ještě tanulo a žádalo býti prožito, v tom, co nepodlehlo zúplna jařmu a kletbě scholastiky, žíti jinak, zaříditi život svůj tak, jak ponoukalo mě jiné životnější přesvědčení, než vtloukala školština – které chtělo dbáti jedině životní pravdy, bezprostředně dané každému názoru, pronikání k vlastním nevyhnutelným potřebám a povinnostem života a jim se podrobiti, které chtělo se honositi a utěšovati jedině zásluhami své práce a svého díla, jehož chopilo by se však s celou upřímností a pravdou, jak duši mé se značila. Té pravdě, předstoupivší přede mě, pohlédl jsem přímo v tvář a takto v tvář jsem jí již zírat nikdy nepřestal. A ona mě vedla přes všechny překážky a nesnáze, jichž bylo třeba překonat k dosažení mých úmyslů k cíli mého přesvědčení. Čím horší prázdností a ničemností, čím mrzštějším a bídnějším cílem sledovaným dosavadním životem, vlastně jeho rozplýtváním v duchamoru školštiny a její oblasti, značilo se mně všechno v tradici dosavadní, tím v nezdolnějším budování činil jsem své přípravy pro život jiný, jaký v onom mém přesvědčení vzcházel. Až posléz toto přesvědčení propuklo v celé živelní síle a nezvratnosti, v té jakés osudovosti přenášející se přese vše, která posléz určuje o bytí člověka. Přesvědčení to musilo se posléz za každou cenu, za cenu i roztržky i potupy rodinné, tradiční, výsměchů a úšklebků přátel, pohrdání, jízlivých vtipů a narážek, až i zjevného opovržení vůči mně, kdy bylo potřebí jaksi přerušiti všechny svazky, styky, ohledy a předsudky dosavadní, musilo se za každou cenu uplatniti, vybojovati svou pozici… Jak již bylo pověděno. Cíl můj byl posléz vytčen, přes všechny překážky jsem k němu spěl.

12.

Stal jsem se rolníkem, zemědělcem či sedlákem, chcete-li v potupnějším rčení, nebo ekonomem v označení jaksi „vyšším“, lépe se zamlouvajícím. Člověkem vždy však pod svou střechou, na své půdě, ve své podstatě, jediné ze své země, svých zásluh a přičinění své práce žijícím a trvajícím. Člověkem, jenž nechce býti cizopasníkem a přítěží nikomu, uchvatitelem a vyděračem ničí práce a zásluhy pod jakoukoliv záminkou a etiketou. Jenž nechce vplynouti v pohodlné koryto dietních tříd, funkčními, aktivními, drahotními a jakými přídavky a s vytouženou pragmatikou služební a automatickým postupem, každou fatku stejně vynášející u vytoužené popředí postupů, u jejichž záštitě by v povalečství, šalbě a ničemnosti pohodlně žil a tyl v předstírání a vynášení svého stavu, významu a zásluh. Jenž nechce se zúčastniti lži, zvrácenosti a zločinnosti společenských řádů, jak je utvářila dnešní doba v zámyslech a špekulacích cizopasnictví, aby uplatnilo nadvládu svého sobectví, své nenasytnosti a zvůle proti lidu a jeho práci. Člověkem svobodným, volným, jedině o sobě určujícím, jenž nemusí podléhat rozmarům a ničemnosti protekce, těm, kteří rozhodují o životní vaší pozici, o vaší kariéře a povýšení, o které se třesete, o vašich sinekurách a vašem předhánění, o tom vašem žoldu, placeném vám za nepotřebnou, jalovou práci, vymýšlenou na otroctví pracujícího lidu. Abych nemusil jísti v ničí milosti z koryta příživnictví. Abych nemusil se ponižovati, kořiti před nikým, nemusil se vemlouvat v blahovůli a přízeň představených, nemusil se otrocky třásti před špatným jejich rozmarem, když snad jim, přecpaným zásluhami a výšemi jejich dietních tříd, dost dobře netráví, anebo dostaly se jim kamínky do žluče, anebo jsou příliš ničemní a podlí, než aby obstát před nimi mohla poctivost a přímost. Abych nemusil svou lidskost, vůli a svobodu sklánět pod ničí velení a jho, jež v systému otroctví dnešního troufá si určovat a ukládat o všem, v čem každý člověk, každý tvor, určovati má si jedině sám, ale dávno již neurčuje, ochotně a v pravém závodění uvrhuje se v dietní otroctví toto. Abych nemusil čekati na žádné utváření, na žádné povýšení, na žádné cetky vyznamenání, na milost ničí a nikoho, kdo o tom má moc otrokáře rozhodovat. Člověkem, jenž nemusí se bát říci pravdu a své mínění a přesvědčení vůči nikomu a ničemu, nemusí úzkostlivě a násilně mlčet, aby neprohřešil se nevhodným slovem, nevzbudil proti sobě nevraživost a stavovské podezření, jež by mu mohlo vynésti jakési disciplinární a jiné vyšetřování, které by ho mohlo státi takzvanou existenci v té jeho neschopnosti a nemožnosti raziti si cestu jiným živobytím, než kam šiml kancelářštiny a papírového jeho otroctví mu určil. Člověkem, jenž nemusí si docela všímat a dbáti všech těch mizerných cetek, parád a šňorů a špumprnáklů života, jimiž dnešní doba jako šaška opestřila a ovnadila své dietní otroctví, a jenž může si žíti bez harlekýnství, nestaraje se o bezvadnost zevnějšku, o smoking, cylindr a lakýrky, bez licoměrnosti předsudků, u přirozené prostotě a lidské své důstojnosti, čele všemu a mužně patře v tvář. Člověkem, jemuž zotročení myšlení a cítění a veškero vzájemné spětí neporoučí napěchovati se denně haldou potištěné papíroviny, vyráběné prostitucí myšlenky a citu, jenž nepotřebuje se říditi žvanivem planých abstrakcí a úsudků cizích mozků, jimž stalo se to řemeslem, není odkázán na poušť tiskoviny, jež stává se scholastické jeho vyprahlosti všeživnou oázou ducha, vedle ovšem vydatného opatření žaludku, člověkem, jenž maje své určení, měl by před sebou stále rozevřenou knihu přírody, z níž by četl s nadšením a radostností, nemuse se starat o vřavu politiky a její „zachmuřené obzory“, z níž by ulovil svůj chytrý díl, o falešnou vědu a falešné její proroky, o falešné umění dnešní, tak nepotřebné a ubohé pro život, o jeho honosivou pózu a gesta, o naparování se jeho tvůrců, jimž zpravidla běží o nejvýhodnější žrectví pod praporem jeho – jak ubohým a bídným měl příležitost poznati toto takzvané umění, a ještě ubožejším a bídnějším život jeho nositelů! Který by nepotřeboval se starat o námezdnou kritiku a o uráčení jejích protekčních či nepřátelských posudků. Který by nepotřeboval se starat o ničí pochvalu nebo odsouzení, dostačuje si v pochvale i odsouzení svým dílem země a svým svědomím – a nepotřeboval se zúčastnit vysilujícího závodění a pachtění o tak ubohé a marné úspěchy veřejnosti. Člověkem, jenž může konečně odhoditi všechen papírový krám doby, jenž je horším jedem a otravou a zhoubou ducha i těla než mor – jenž dosavadního bičování scholastiky, pod níž kdekdo se hrbí a otrocky schyluje, bude moci posléze vyjmouti svůj hřbet a nastaviti se slunci. Jenž nebude ani dusiti se v doupatech měst bez slunce, vzduchu, volnosti, žít u vzájemném puchu a nákaze, u vzájemné otravě hmotné i mravní, u vzájemných odpadcích, u vzájemných ničemnostech rozmarů, choutek, neřesti a perverze, bez obvláčení hnusnou sžíravou jíchou městského bahna, jež nepotřebuje divadel, pomníků ani vyražení a zábav těchto bábelů zbídačelé lidskosti, napěchovavší se sem jak herynci do sudu a také tak ohavné a smrdící. Jenž ví, co jí, co v ústa vloží, neotravován švindly moderního průmyslu i obchodu čachrujícího ostatně dnes s tělem i duší, jenž ví, že jeho každé sousto neprojde změteností a šalbou nesčetných hrabivých, špinavých rukou i zištnosti a bezohlednosti dnešní takzvané dělby práce, jež dělí se s tebou o každé sousto a každé zkazí a znehodnotí, zprzní a okrade, podávajíc ti své výměty a náhražky místo přirozených darů, místo vezdejšího chleba, jak jej stůl Páně poskytl svému tvorstvu. Jenž však, co má a co požívá, připravil si svou prací, snahou, důmyslem i vědomím, nefalšuje darů přírody, ale užívaje jich v té bezprostřednosti cíle, jež jest jedinou zárukou pravé svobody a požehnanosti práce a nikoliv jejího kšeftovnictví, usilujícího bratr o bratra. Bez štvaní duše a úkladů intrik, bez soptění zloby a nevraživosti závistníků a soupeřů kariéry otroctví, bez studu vědomí, že hájím své živobytí ničemnou fatkou kancelářštiny, neprospěšné nikomu, jedině těm povalečům a stvůrám lidskosti, již z ní tyjí – bez přetvářky a lži, bez vzájemného předstírání a okrádání, že budu moci žít, v radostech a volnosti nebes a země, v loktech přírody, jež navrátí mně můj život, dostavší se na takové scestí, navrátí mně v něj víru a nedá jeho smysl jediný, mimo nějž je všechno blud a klam a zároveň i zločin a kletba, nechť cokoliv o tom hlásají fráze a hesla mlachub falešné, zvrácené civilizace a šaleb jejích, jimž jednalo se vždy v prvé řadě o vlastní se vyhonosení a výhodné uplatnění na útraty těch, jež ve svém podnoží udolají…

Člověkem, jenž kromě Boha nebál by se ničeho a v Jeho nebesa a zemi skládá oddaně všechnu svou víru a doufání, všechno své člověčenství.

13.

Chtěl jsem se stát po všem tom, co jsem prožil a poznal a v co jako bych byl dovedl pronikati až do dna, až do vlastní jámy, maje dost upřímnosti, zmužilosti a zdravého pudu tam nahlédnout, takovým člověkem. A jak to bylo snadno, na dosah ruky, tak přede mnou a samo se podávajíc. Stal jsem se tedy rolníkem, sedlákem či zemědělcem, jak chcete, probojovav tu posléz veškery zmíněné překážky a nesnáze, jež nejednou drtivou svou tíhou hrozily mě udolati a ztroskotati mé přesvědčení. Povýšiv se tak neskonale před zraky svými, před svou duší a svědomím, dosáhnuv posléz toho, co v mém přesvědčení mělo jediný smysl života a bylo jediným naplněním pravdy, klesl jsem tu ovšem tehdáž tím hlouběji v očích svého dosavadního světa a před jeho dekorem, na němž mně však nezáleželo pranic, ale i v očích svých nejbližších rodinných příslušníků, a to bylo již horší, fatálnější, v ohledu tom bylo mnoho co bojovati – a bojovati s vlastními, s vlastní krví, s rodinnou tradicí, začasté až jaksi na život a smrt v příkré a nesmiřitelné protivě, je to nejtěžší, nejzodpovědnější, tu klesá v tobě veškera odvaha, všechny síly tvé se hroutí, kácí se síla a přesvědčivost tvých důvodů. Vše v nitru tvém, zdající se dávno vybojováno, jako by tě najednou opouštělo a obracelo se proti tobě před takovým rukama lomením matky, jež tě přece má tolik ráda jako ty ji, třebas mezi vámi stála hráz předsudků, před jejími slzami, které krvavě se prolévají nad domnělým tvým neštěstím, v něž ničivě se vrháš, samovolně řítíš a jemuž posléz jako bys sám začal uvěřovati – před příkrostí a tvrdostí pohoršení otcova u zklamání jeho ctižádosti, jeho samolibosti stran tebe, kdy chtěli z tebe a najisto doufali míti „pána“, a ty jim zatím přijdeš s tím, že chceš být sedlákem, sedlákem v celém tom despektu a opovržení, jak právě u nás, v rolnickém svobodném kdys národě, dnes ovšem národě kancelistův, oficiálů, učitelů a sluhův, se na to nazírá. To jsou však dlouhé, nechutné, omrzující historie, avšak i ty byly překonány, dosáhl jsem posléze svého cíle, a rodina se s tím smířila; aspoň trpně, v oné rezignaci nutnosti, kdy nemůže již býti jinak.

Měli jsme velké hospodářství v horách, na kterém dědeček do své smrti druhdy hospodařil a jež nepředvídanou změnou rodinných poměrův a z jiných ohledů bylo nutno převzíti. Poněkud zanedbané, ale zajímavé a mě vždy až jakoby mysticky vábící. Chopil jsem se příležitosti této, zrovna vhod se nabízející mým zámyslům, s celou radostnou odhodlaností. Přišlo mně to tím více vhod, že duševní má krize v ohledu mého povolání životního naléhala tehdáž nejakutněji, kdy již nalézal jsem se v nejkrajnějších rozporech s tím, co ve příčině existenční bylo posléz nutno předsevzíti, a s tím, k čemu tíhlo mé vlastní přesvědčení, jež se nedalo již vyvrátiti a přesvědčiti jinak, jako pravda jednou v duši vnesená nedá se již nikdy potlačiti, nedá se přesvědčiti a zlákati žádným mámením lží sebehonosivějších a vyšperkovanějších, cele probojovávajíc si svou pozici. A uchopiv se této příležitosti, dovedl jsem to učinit v takovém náhlém, všestrhujícím zaujatí, které dovedlo se rázem zbýti všech snad ještě zbývajících překážek a skrupulí, dovedlo se přenésti přes všechny nesnáze v silné, nadšené, přesvědčující radostnosti, zvítězivší nade vším, čím dosud utvařoval se život, co snad dlelo ještě ve vlastních pochybách, nad tím, co bylo kdys a určovalo život, co zbylo z knih a jejich sterilní scholastiky, lží sentimentality a romantiky, co zbylo ze školštiny a kolkovaných jejích flastrů, jež v podobě „vysvědčení“ měly sloužit za cejch, průkaz a průvodce na cestě kariéry papírového žití, stávajíce se vůbec v systému dneška uznáním a průvodčím žití místo rozumu, životní síly a pravdy, čehož ovšem papírová kancelářština dávno nepotřebuje, jezdíc svými šimly a schématy. Zvítězivší takto nade vším a zbyvší se všeho bez sebezapření, lítosti, bez oběti a strádání, ale v radostném, upřímném jásání a plesu dosažení. A v kontrastu tohoto dosažení vše, co ukládalo se ve mně druhdy a probojovávalo krvavě a jítřivě v duši za celých oněch takzvaných studií, za toho nenahraditelného marnění let a života, shlédajíc a pochopujíc čím dál více celou tu vražednou bezvýznamnost a ničemnost jejich systému připravujícího a uvádějícího jedině v onen život odvislého cizopasnictví, v pusté, líné, zahálčivé povalování a užívání na úkor vlastní životní práce a povinnosti – to provalilo se nyní mému životnímu přesvědčení v takové síle despektu a hnusu, ale i zároveň krvavé lítosti nad tím, co ztraceno je navždy, v takové pronikavosti názoru, jemuž jako by náhle všechno se odestřelo a zjevilo a jenž vše najednou dovede posouditi, že teprve nyní jsem si uvědomil, že nahodilá ona příležitost stala se mně vskutku životní spásou, vysvobozením a východištěm z jakéhos prokletí života. A shlédajíc k této kynoucí metě, k této záchraně na scestí života, strhla se má duše rázem k činu rychlému, jednajícímu, jenž nedal si načas, z oněch – abych tak řekl – osudových činů, které uplatňují se ve svůj čas za každou cenu a bez ohledu všeho, co by jim stálo v cestě, přes vše valíce se svým osudovým kolesem. A nalézaje se u cíle takto dosaženého, jak bych měl náhle smysl svého života vyjasněn a určen, vystoupil přede mě z mátoh a změtenosti noci žití jako zářivá hvězda, k níž u vznícení neskonalém upjal jsem celé své doufání a zření – –

Stal jsem se tedy rolníkem. Na našem rodinném statku, jenž jako by i mně byl rodným, hostiv valné nejšťastnější chvíle mého dětství na něm tráveného. Na statku v horách, v údolí šťavnatém a luzném, jež připadalo mně vždy druhdy jako pohádkové a jež stalo se mně údolím slz a krve. Kromě Boha a jeho příkazů práce a povinností, nikomu a ničemu nechtěje činiti zle, nechtěl jsem se bát nikoho a ničeho na tomto světě. A také byl bych se nebál. Ale zničilo mě, vlastně kus života mého zničila ta, jež měla mně být nejblíže a nejvýše – totiž vlastní žena…

14.

Bylo třeba si vyhlédnouti ženu: družku života, hospodyni statku.

Nedosáhne-li muž své ženy z řad první lásky, toho nejvyššího a nejmocnějšího vznícení po ženě, jak zpravidla nebývá, tu nalezení ženy není věcí tak snadnou. Ne že by byla menší touha po ženě, ba po jednom nezdaru a zklamání tím usilovněji tato touha plá, snaží se o náhradu; ale nic nezjeví se již muži v síle a stržení úchvatu první lásky, v její kypivé živelnosti, která se neptá, neuvažuje, nezná rozumu, žádajíc jen zadostučinění. Muž hledaje ženy později – a zvláště muž dnešní doby, školštinou a její scholastikou a stupni potřebné kariéry připravený o nejlepší část žití, o nejživelnější energii a sílu přirozené intuice, v které by nejneomylněji soudil o svém sebeurčení, nasáklý a zvodnatělý sterilností nejzbytečnějších abstrakcí, vytravujících mozek, z nichž každá překáží bezprostředním popudům, jež nejjistěji určují o směrech života, otrávený omrzelou skepsí a nerozhodnou únavou, přepadávající právě tehdy, když třeba vší rozhodnosti instinktu dávno již ostatně tak zdolaného nepřirozeností žití –, již ne tak snadno ztrhuje se zjevem ženy, již by vyvolil, váhá, obává se, zklamání a nezdary první lásky se mu připomínají a převádějí se bezděky k případu nadešlému. A jsou-li nutny i úvahy takzvané praktické, rozumové, jako vždy dnes jsou, jimiž citové vznícení je zadržováno, chlazeno, otupováno, tu jen tím věc se znesnadňuje. A čím dál méně v dnešních poměrech životních toto vznícení citové shoduje se s úvahami rozumu, jisté životní střízlivosti. Jest velmi nesnadno a věcí často náhody a příznivosti osudu, šťastné hvězdy nalézti si pravou ženu po zklamání prvních lásek, které jedině ženskost předvádějí u nejzmocněnější, nejvytouženější iluzi, v níž muž je hotov obětovati všechno…

V mých okolnostech bylo to ještě nesnadnější. Nemusil to být úděl pro ženu zrovna nejhorší, vdát se do našeho rozsáhlého, nezadluženého a jinak dobře zásobeného statku, jenž při dobré vůli poskytoval více než dostatečnou záruku šťastného a svobodného zabezpečení rodu navždy. Proto také doufal jsem, že bez nesnází podaří se mně nalézti vhodnou ženu, jež by i z náklonnosti ke mně i v rozpočtech svého praktického uvažování o své životní pozici, při němž ideálem nebyla by kariéra kancelářštiny, byla ochotna podati mně ruku k vzájemnému životu. Ženu bez ušlechtilosti a vroucnosti citové, pouhou takovou robotnici statku, z „režných“ takových poměrů selských, v nichž na duši, srdce a ušlechtilejší požadavky životní nezbývá vůbec času ani smyslu pro shon hrubého materialismu, jsem ovšem nechtěl, chtíti ani nemohl. Nemusila to být ani dívka z hospodářství – přirozená inteligence a dobrá snaha byla by mně úplně dostačovala, tať dovede se vpravit do všech poměrů životních; ostatně vpraviti se do poměrů mých nevyžadovalo naprosto žádného sebezapření, naopak přinášelo mnohé výhody. Tak jsem aspoň smýšlel a nadál se já, vpravuje se v takový úděl ženy po boku mém na statku našem – ale jinak smýšlely a nadály se ty, z jejichž řad mínil jsem voliti a které byly by se mně uzdály, které se mně zalíbily a k nimž byl bych mohl cítiti náklonnost a u nichž také jsem i jaksi zaťukal. Kláštera, lycea, frančtiny a piana jsem rozhodně nevyžadoval.

A tak byly to nejdříve dívky z větších, lepších, bohatších hospodářství, kde oné „režnosti“ poměrů již nestává – z hospodářství do hospodářství se vdáti zdálo se mně přece to nejpřirozenější, poskytovalo vzájemně nejlepších výhod, a také zde nadál jsem se nejpříznivějšího přijetí a nejmenších překážek, neuvědomiv si ovšem ještě tehdáž náležitě, že náš národ přestal již dávno být uvědomělým národem rolnickým, a pokud jím ještě je, že je to z pouhé nutnosti, že nenaskytuje se nic „lepšího“, stávaje se čím dál více sterilním národem oněch oficiálů, učitelů a lokajů, jak již řečeno. Všechno bylo by se zdálo těm, o něž jsem zavadil; byl jsem přece slušný, studovaný, zámožný člověk. Ale vdát se do statku –?! Za nic na světě – a nebylo jaksi dost slov a výrazů, jimiž dalo by se tu najevo dostatek opovržení a odsouzení pro to, z čeho je tu vlastní původ, a to nejen u takovéto kandidátky vdávání, nýbrž zvláště u jejích příslušníků rodinných, kteří byli přece sami statkáři, sami příslušníci půdy, jež na své hrudi odkojila je i předky jejich. Dívka dnešní z lepšího statku, která pobyla na vychování v městě, v lyceu, klášteře, institutech, která učila se vařit, zavadila o piano, frančtinu, umělé vyšívání, malbu na hedbáví a taneční hodiny, a aspoň měla tu hospodyňskou školu, učíc se třeba podle anatomických malovaných tabulek dranžírovat husu na pekáči, bez čeho všeho ovšem nedá se dnešní vychování dívek, aby se rázně připravily k úkolu žen, matek a hospodyň, vůbec mysliti – nevdá se nikdy do statku, aniž je jí to vlastními rolnickými rodiči dovoleno: raději že viděli by ji na prkně anebo nevím co; vdát se do statku, selštiny, chlévštiny, dřiny připadá dnes něčím tak sprostým, despektním, nemožným, nenávidí se půda, která zrodila a živila svůj rod, opovrhuje se poměry, z nichž se vyšlo, nátěr falešného vzdělání a jeho šaškovských cetek zošklivil život země, z níž se pošlo, v níž je jedině základ a podmínka všeho života, jeho svobody a důstojnosti, brání žíti její pravdou a povinností, co nejdále od ní odváděje a sváděje na scestí klamu, šalby a záhuby.

Za úředníka, kancelistu, četníka, manipulačního šikovatele, posledního škrabáka – aspoň za takového učitele… anebo v bohatších a vznešenějších poměrech, kdy je dost věna na kauci, za lajtnanta, můj bože – za cokoliv od péra, ouřadu, co je trochu pánem, a byť i neměl nic, jen když to má jisté, pod dekret, a je to pod penzí… A ovšem co možná do města, jen pryč z té fádní, opovržené, nesnesitelné vesnice, kde je jen pole, hnůj a vůl, kde nejsou salony, divadla, koncerty, večírky, šantány, kabarety, korza – jen do vytouženého města, kde rozplýtvá se věno, s nímž v první řadě spekulováno ve svazcích lásky těchto dietních tříd, k jejichž dekoru se zpravidla vypřidá celé k služnému, jehož nikdy dost se nedostává v žádné dietní třídě, kde rozplýtvá se zdraví, síla a svěžest rodu, posléz pravda, poctivost i celé žití. Takto se provdati, takto založiti nový život a dáti vznik generacím příštím, čím dále degenerovanějším na těle i duchu, čím dále odkázanějším na odvislost a otroctví cizopasnictví bez pravdy poctivosti, produktivnosti života, z nichž zase jen mohou pochoditi tací sterilní oficiálové, kancelisti, lokaji, četníci, kantoři a škrabáci – a tací lajtnanti –, ovšem čím dále postupem generace rodu zchátralejší, ubožejší, neschopnější a cizopasnější, odkázáni posléz docela na třebání mízy práce a síly jiných, ale přitom přirozeně stále nadutější, honosivější svou životní fatkou, sebevědomější významem a důstojností svého pošetilého stavu a čím dále neomalenější ve svých nárocích a požadavcích, ukládaných despoticky výživnému kmeni práce, – takto se provdati, je dnes ideálem, zásadou a přímo mánií našeho venkova – – a to je zároveň ono vysilování a třebání mízy jeho, to je ono samovolné vydávání vlastní krve, mozolů a práce napospas ničemného cizopasnictví ve způsobě vší té hlízy kancelářštiny, jako rakovina dnes rozbujevší se na těle lidstva, to je ono házení svých dětí molochu města nikdy dost nažranému, nikdy dost uspokojenému, jenž by nejraději sežral venkov celý za své výměty, jež mu náhradou uštědřuje a v nichž každá částice je jedem, nákazou a perverzí; to je ono olupování rodné půdy o nejživnější svou krev, majetek, práci, důstojnost a sebevědomí, což vše uvrháno jest do tlamy kancelářštiny, školštiny a vojanštiny, místo co by zůstalo doma na zvelebení, posilu a rozkvět půdy morálně a hmotně, místo aby jsouc vydáváno, vysáváno, třebáno a vydíráno z půdy, bylo přijímáno, vkládáno, rozhojňováno a posilováno zdatnou krví i majetkem, kterým by rodná půda vymaňována byla z lichvářského jařma dluhů a z otroctví zpupného byrokratství – propadajíc takto úplné a neodvratné zkáze… Jenže o to se tu nejedná, to jen bezděky vtírá se na mysl a v pěsť, když člověk, svrhnuv posléze ze sebe toto otroctví a jařmo a přejav na se nejradostnější a nejslavnější a nejpožehnanější úděl půdy a maje záruku celé zabezpečenosti zdárné, samostatné existence, hledaje vhodné ženy pro sebe a úděl svůj – nenalézá jí.

Nenaleznuv takto přijetí a milosti v kruzích hospodářství nejbližších a naraziv na takové názory, pro něž měl jsem jen nejhlubší opovržení s upřímnou lítostí pro osud půdy, jal jsem se ohlížet jinde, kde by se mně zdálo, že s opravdovou ženou nalezne také srdce svůj ohlas a zároveň bych nalezl porozumění a účast pro své životní snahy. Leccos bylo by se pro mne hodilo, kde nemusila to býti jen spekulace s mou osobou a majetkem, kde zdálo se, že zbývá ještě trochu opravdovosti a smyslu pro pravý dobrý život a jeho povinnosti a zbývá také místo pro ohlas srdce. Ale zase – že za sedláka prý se vdát, za takového nejnižšího člověka v pořadí společenských řádů, za sedláka, jenž je zahlíněn a velmi často má styky s kravami a chlévem – nu ovšem –, jenž chodí po polích a mezích v kazajce, vysokých botách a čepici, nenavlékaje tu ovšem na se cylindr a smoking a lakýrky, jenž páchne větrem a hnojem – snad musit naposled ještě k tomu chodit do chléva, dojit krávy, chleba péci a chodit se svačinou, třebas i okopávat a jezdit v žebřinovém voze! – to že raději se jít utopit než se takhle vdát, to že jsou již ty poslední věci života pro vzdělaného člověka, pro vzdělanou moderní ženu! A že prý jako člověk vzdělaný, bylo mně i jaksi přímo navrhováno, se všemi možnými školami a učením, mohu se chopit lecčehos jiného, vhodnějšího – snadno že nabudu místa – že aspoň tím oficiálem někde anebo takovým učitelem kdybych byl – ti že se mají tuze dobře a nic nedělají – že byl bych vřele vítán, přijat atd., ale že takhle, takhle… a pro to takhle nedostávalo se tu jaksi slova, které by sdostatek opovržlivě označilo a odsoudilo mou přímo bláznovsky zvolenou životní kariéru. Za podobných náhledů ovšem rychle zchladne a vyprchá a zvrátit se musí i jakés vznícení citové, když by se již bylo ozvalo a k některému zjevu ženy připoutalo, za takových projevů rychleji uvadne a schlápí osení sympatie k ženě, takto naznačující své touhy, než se ujalo. Ostatně i nejvznícenější láska, kdyby byla schvátila srdce, stává se jedině tehdáž zárukou životního blaha a důstojnosti muže, jestli neprotiví se jeho přesvědčení a zásadám, oddaně a bez výhrad spolu spějíc s ním k jeho vytčenému cíli, jako zase na druhé straně není větší podlosti a nízkosti muže, jestli své přesvědčení a zásady, v něž vtělila se jeho životnost, obětuje flirtu, rozmaru a názorům ženy, kdyby byl i sebevíce jí uchvácen a strhován. A byl bych, to vím, bez ohledu obětoval každou lásku i nejstrženější náklonnost k ženství, kterému bych musil obětovati svou pravdu a přesvědčení, musil před ní utajovat hlasy svého svědomí, musil před ní lhát a předstírat, jiným se tvářit a zdát, než přirozenost má byla by velela, musil snad dělati ocetkovaného pudlíka jejím rozmarům, přáním a předsudkům, jako ostatně tolik mužů dnes pudlíka dělá. Svůj život měl jsem před sebou příliš pevně, určitě a vyjasněně určen, ze své dráhy nemínil jsem a nemohl ustoupiti, jsa odhodlán dojíti svého cíle i za cenu každé lásky, každé i nejvytouženější ženy, která by činila se mnou a mou životní pozicí své rozpočty za cenu pravdy a svědomí.

Však že ženu vhodnou přece naleznu, ujišťoval jsem bezstarostně sám sebe, nedav se odstrašiti prvními nezdary námluv. Také i podařilo se mi pro mé záměry a životní cíle získati mysl a srdce vřelejší, opravdovější dívky, nezničené a neotrávené docela jedem moderní zvrácené neživotní výchovy a jejích předsudků a požadavků. Přiklonila se radostně, plna upřímného odevzdání k snahám mým, líbila se mně, vše zdálo se vhod, doufal jsem, že vše dobře povede k cíli. Ale tu se toho chopily všechny tetky a známé takové, a zostudivše mě od hlavy až k patě, vyšťáravše až do praotců kdejaký poklesek rodinný i můj, zesměšnivše mě zvláště vzhledem k mému povolání sedláka a nenašedše na mně chlupu dobrého i za čirého blázna a blbce mě prohlašujíce, že jinak bych přece jako studovaný člověk nemohl si takto počínati – věc jí se mnou rozmluvily, a předsudky zvítězily nad citem a rozumem jejím, než aby byla schopna důvěry a víry. Bez lítosti celkem a pohoršení snesl jsem i toto své odmítnutí, nemíně zápoliti s dílem klepen a tetek, které zpravidla v utvářejícím se poměru muže a ženy dovedou nejpustěji řáditi. Však že si vhodnou ženu přece naleznu, tu plnou měl jsem důvěru, aniž budu musit obětovati své přesvědčení malichernosti a zvůli ženy, což ostatně neučiním nikdy, ani za cenu ženy nejvytouženější, shlédaje ostatně již dost střízlivě a skepticky pozadí této vytouženosti.

15.

A nebývá přece za dnešních poměrů věcí vždy tak snadnou, jak by se zdálo, nalézti vhodnou ženu, když selhaly první úchvaty lásky. A právem vyslovuje se zkušenost lidová, že desetkrát se prve zblázníš, než jednou oženíš. Byl bych to málem již přiznával sám. A docela jsem se již nedivil, že tolik mužů zůstává raději starými mládenci, selhaly-li jim jednou první lásky, jako dnes ostatně selhávají napořád. – Až můj dobrý známý znenadání pověděl mně o bytosti, která prý odpovídala by plně mým přáním i životním okolnostem. Prý pro mě jako stvořena. Byla z Prahy. To mě však nezaráželo. V té pravé změti lidskosti co najde se vzácných podstat a výminečných zjevů, jakých bys marně hledal po venkově – co vzácných, ušlechtilých květů krásy i hodnoty srdce vedle ovšem nejhorší zvrhlosti a licoměrnosti. Je to vždy ovšem šťastná a nešťastná hvězda osudu muže. Každý muž se nadál, že je to jeho šťastná hvězda, jež se mu zjevila, jako i já se tak nadál, jakés nemožné, neznámé, ohromující štěstí že mu v ní vzchází, uvádějící v luhy elysia. Také mě hned cos takového zachvátilo v pomnění na objevivší se mně ženu, která prý pro mě byla jako stvořena. Lepší ženy že – v poměrech svých – vůbec nenajdu, bylo důrazně poukazováno na mé zvláštní poměry, jako ovšem ve příčině hledání ženy třeba hlavně počítati s poměry! A nevěřil by nikdo, jakou mocnou, třebas i pouze podvědomou sugescí zasahují ve vlastní, zdánlivě nejsamostatnější přesvědčení takováto cizí přesvědčení, kategoricky tvrzená, jako to bylo činěno mým tak vážným přece přítelem. Jimi již učiněn první útok na bytost vaši, jimi již jako by vlastní intuice a vůle byla otřesena, zviklána, stržena z vlastního určování bezprostředního a připravena pro určování jiné. A že více uplatňuje se v žití našem takovéto cizí sugestivní určování než mínění a určování vlastní, jest bohužel pravdou, ať se to již přiznává či nikoliv, a často tam, kde zdá se nám, že jednáno úplně z nejvlastnější samostatnosti, jedině ze svých popudů a z nejbezprostřednějšího svého určování, jednáme ponejvíce pod vůlí a popudy v duši naši odjinud vnesenými. Nechť si to již přiznáme či nikoliv. A nelze tudíž nikdy podceňovati v našem konání, zdánlivě nejsamostatnějším, cizí mínění a podněty vnášené úmyslně či bezděky v naše vědomí, kdež zabírají si své místo a sbírají své posily. A také co činů i světodějných provedeno bylo pod nátlakem cizího řízení, cizí zasáhavosti a cizí vůle, v oblast podvědomí tvůrců jejich odjinud vnikající! –

Lepší ženy tedy že nenajdu, ta že je pro mne zrovna jako stvořena, abych si pospíšil, že nikdy již podobná příležitost se vůbec nenahodí – bylo znova a znova na mě naléháno ze strany mého dobrého známého, jenž věc mou posléz přijímal jako za svou, mou výhodu a mé štěstí za své, jak již to bývá, že lidé tak rádi vměšují se v cizí záležitosti v tom tvrdošíjném a neodbytném zaujetí, jež posléz jako by se skutečně stalo věcí vlastní, zuřivě hájenou, stůj co stůj snažíce se svého cíle dosíci, a v němž pracujíce pro zájmy sice druhých v úmyslech i nejlépe volených, vlastně pracují pro jakés své zvláštní neurčité zadostučinění a uhodnotnění, zároveň to nejčastěji pracujíce proti těm, jichž se týče. A dnes vím, že takovíto lidé, s takovýmito svými snahami a radami o vás, vzatými za věc svou, jsou nejnebezpečnější z lidí, nejhorší vaši nepřátelé, střezte se jich, utíkejte od nich, zbavte se jich za každou cenu i cenu přátelství, umiňujíce si jedině sami o sobě určovati. –

Ne ovšem snad, že by byly tyto okolnosti, tato horlivá úsilí dobrého mého známého jedině způsobily vše to, co nastalo. Byla to i jistá nejasnost a nerozhodnost vlastního přesvědčení, které dost určitě neprohlásilo se v sobě, bylo to i jisté ono ochabnutí a reakce ve chvíli rozhodné, v nichž octla se vůle v podvědomých svých tuchách a pochybnostech, kdy radíc a majíc popud ucouvnouti, neučinila toho – ale rozhodně byla to i má nešťastná hvězda, jež krvavě zasvítila mému osudu, nechť již příčiny tu byly jakékoliv. Leč bylo by to předbíhati vlastnímu rozvoji věcí.

Na návrhy dobrého mého známého, tak přece lákavé a mnohoslibné, vložené v duši mou věru jakous přemáhající sugescí, které rozhodně nebyly k zahození v poměrech mých, ustanovil jsem se posléz a vše také projednal ku vzájemnému se sblížení s tou, v jejíž vytouženou náruč kladl bych ono jakés nemožné, svrchované, neznámé štěstí, jež neustal jsem nikdy ať právem, či neprávem družiti k pojmu ženy. Jinak zároveň umínil jsem si, že bude-li vše se mně jinak zamlouvati a příznivo, jednati rychle, rázně, bez dlouhých oněch jaksi zjišťujících průtahů, jež bývají často co nejtrapnější a ostatně nejčastěji nevedou k cíli; znav se již dost dobře, věděl jsem jinak, že veškera podobná odkládání a průtahy přiváděly by mě jen k novému vyhledávání a shledávání pochybností a skrupulí k zeslabování prvních, vždy nejsilnějších dojmů, byť i co nejpříznivějších, že po všech těch nesčetných stezičkách a pěšinkách svého uvažování a abstrakcí, jimž nikdy nebylo by konce, posléz docela by se rozplizl a roztekl hlavní proud vůle, cítění i chtění, které každá abstrakce leptá a stravuje…

Přijel jsem tedy zase do Prahy, kterou nemínil jsem ostatně hned tak navštívit, či spíše nikdy, nenadáv se vůbec takovéto potřeby, a jiné potřeby nepociťuje. Můj známý vše zatím připraviv, uvedl mě v onen dům. Kéž byl bych nikdy nevstoupil v dům onen, nebo vstoupiv, zlámal vaz i nohy, po jeho ještě dřevěných, vyšlapaných schodech, jež svou staromódností připadaly mně tehdáž tak starosvětsky rodinnými, patricijskými, připomínajíce na dřevěné schody naše, a nějak tak upřímně, bodře zvoucími, důvěrnými – kéž bylo by ono mé mínění do Prahy již nikdy nepotřebovati se navraceti tak pevné, nevývratné, moje přesvědčení o ní nenávistné a negativní do té míry, aby nebylo utuchlo ani na okamžik, nedavši se zlákati žádnou vějičkou sebelákavější, jakou přece mohla být naděje dosažení vytoužené ženy, tohoť přece nejvyššího a nejsladšího v dychtění muže, byť i se navnaděnou vějičkou onou kouzlilo pro mě zpodobnění bohyně samé! Takto totiž, ovšem dávno později, napadalo mne v zoufalé bezmocnosti a takto jsem si zoufale přával – v pošetilosti a marnosti sbírání podobných útěch a dokumentů pro možnost jiného kdys rozhodování, pro možnost jiných případů a fakt, které aby byly nastoupily místo těch, jež se staly a byly neodčinitelny, v pošetilosti a marnosti podobných přání, byť aspoň stran onoho sražení vazu a zlámání nohou k tomu tehdáž na těch jaksi tak dobrých, důvěrně zvoucích a rodinně patricijských nějak schodech, po nichž vystupoval jsem tak fatálně k svému neštěstí. Ale zatím tenkrát, dobře to vím, jaksi počítal jsem ve svých odhadech a dojmech i s těmito dobrými schody v tom starém, dávném, jinak i dost se zamlouvajícím a také jakoby patricijském domě, náležejícím rodině mé příští ženy, a jak bych i tyto a podobné dojmy příznivě si byl vsouval v soujem dojmů ostatních, provázejících mé osudné rozhodnutí, ač přece později, oním zvratem nazírání, jenž uvrhá duši z klamu v klam, z extrému do extrému, onou metamorfózou, jež přenáší v nejosudnější a nejbludnější stavy, všechno, co v místech oněch tak příznivě se jevilo mým dojmům, aby mě obelstilo, připadalo mně a mým vzpomínkám se značilo spíše jako nalíčená, černá hnilobná jáma, jako nastražená úkladná past, do níž byl jsem vlákán, jako osidlo, prokletí osudu samo…

16.

V rodině bylo jaksi vše připraveno, očekávali nás, věděli chvíli, kdy přijdeme. Jsou to celkem velmi protivné věci, takováto setkání jaksi oficielní, aranžovaná, ale tím protivnější a ve vzpomínkách přímo k zuřivosti nabádající, stala-li se setkání taková místo vytouženého blaha východištěm pekla, rozkotání našeho osudu; jenomže nedá se vždy vyhnouti takovýmto setkáním, jakých jen žádná láska nepotřebuje… Přešedše po zasklené pavlači, octli jsme se u masivního rozložitého dubového katru, který zdál se mně tu jakoby zase ostřehovati dávnověkou rodinnou tradici v celé její laskavé, zvoucí, dobré důvěrnosti, jež uzavírá se tu jen proti zlému, a zdál se mně zároveň ukrývati onen vždy mnou vytoužený krb blahého obývání, zdatnosti fyzické i mravní a hospodářského nepodrytého zabezpečení. Tak vše nějak na mě působilo v těchto místech, po jakých při takovýchto významných, vpravdě osudových příležitostech rozhlížíte se upjatěji a pozorněji posuzujíce bezděky každou podrobnost, vpravdě s jakýms přímo sugestivním vnímáním, v něž neoznačitelným zmocněním dovede se družiti i každá nejnepatrnější okolnost. – Za tím katrem na stěně pestře, hodně již staromódně malované tanul mohutný krucifix, celý již zhnědlý a ztemnělý, patrně z rodinné dávnověkosti pochodící, růžemi z papíru, patrně vždy občas čerstvě dosazovanými, kolkolem zdobený, přičemž jako by zraky Kristovy ve zmučené až jakés ironii vzhlížely ze svých mrákot a ze své dávnověkosti k této pestré papírové gloriole piety zdejších příslušníků. A třebas jinak dávno přestali jste věřit takovým symbolizacím, dávno přestali podmiňovat náboženství ducha a srdce s církevnictvím a jeho emblémy, stávajícími se dnes tak často nejlživější a nejlicoměrnější záštitou všech lží a licoměrností, přece nezbavíte se jistého příznivého dojmu, mystické jakés útěchy i důvěry, ba i jakés dobré vyšší záštity, setkáte-li se s takovouto přítomností nenadále tam, kde zdá se vám, že s nimi spojena je skutečná víra ve své prostoduchosti; něco mně namlouvalo, že tomu tak zde jest, a proto onen ne nepříjemný dojem jakés důvěry a záštity bezděky vloudil se mně tu do duše, a pamatuji, že mimovolně jsem posmekl v této přítomnosti. Hrom do všech dojmů takových! – Vedle krucifixu, před nímž hořela červená lampička, nachovým omžením vše kolem mile a důvěrně zjasňujíc, vcházelo se do síně. A bylo lze pootevřenými jejími dveřmi nahlédnouti v předsíň vlastního obydlí. Jevilo se tam také tak všechno trochu staromódní, beze všech cetek a filigránství moderní secesní výzdoby dnešní, která je tak studená a zející, bez tepla a přítulnosti domáckosti – spíše vše tak nějak pohostinně odtud zvalo, co jako by k vám důvěrně sahalo. Hrom do všech dojmů, do vší takové subjektivnosti! Prodléval jsem takto několik okamžiků, než jsme zazvonili, v onom to ostatně jakéms prodlení, v jakém ještě v poslední chvíli co nejdále snažíme se odsunouti nějak osudové příští, neprodleně již naléhající, a na něž jakoby i při nadání se největšího možného štěstí jaksi pořád je času dosti, a vše nechávaje takto na sebe působiti, jako bych se to i snažil zároveň vše co nejmožněji odhadnouti, čeho by osudové toto příští vyžadovalo, a připravovati si to i v duši půdu co nejpříznivější pro všechno, co mělo nastati. Přítel shovívavě vyčkával, jako by popřával mně této vnitřní potřeby…

Až na zazvonění naše přišla otevříti ženská vážná, důstojného vzezření, as padesátiletá, ruměná a svěží, zdravě tělnatá, výrazného, poněkud až úporného profilu s lehce zahnutým a přiohrnutým nosem, z něhož zíraly energicky nozdry, prostě podomácku oděná, a přitom přece celého městského sebevědomého vzezření. Byla to má nastávající tchyně, na první pohled až velmi příznivě se mně zamlouvající, vyluzující u mne ihned jakous teplou, vzdávající se důvěru, a zaujal jsem se pro ni, vytušiv a hned zvěděv, že je to matka nevěstina, jaksi celým svým přesvědčením. Tak snadno se nepřipustí, do jaké často míry určuje dojem zjevu příští tchyně o volbě nevěsty samé, zdá se to paradoxon, naopak tchyně je vždy již předem považována za nutné zlo – leč je onomu tak. Působilo ve zjevu jejím na mě něco, co připomínalo mně cele dobrou matku nebo onu dávnou upomínku babičky kdys mělo, v téže jakés bodré rozšafnosti, v téže přítulné, laskavé důvěrnosti, v téže prostotě a bezprostřednosti, v jaké se nám zračí ony nejdražší nám bytosti. I toto proklaté ošálení zdání mého jako by bylo se přidávalo tehdáž k nástrahám mého osudu, až jednou hlava má poznala svůj strašlivý klam. Ano, hrom do všech takových zdání, lákajících nás ve svou past! A jaksi teple, mile, poněkud i v laskavé takové přítulné čtveračivosti, která dovedla se rázem zhostiti každé studené úporné obřadnosti, obyčejně nevyhnutelné u příležitosti takové, obezřevši mě pak celým pohledem, takovým abych tak řekl objímavým, jenž jako by mě byl pohladil, jsa však prost každé vtíravosti a nediskrétní pátravé zvědavosti, a přece projeviv tolik zkoumavého, pro sebe potřebného zájmu, přivítala nás; prostě, vřele, a přece vážně a důstojně, jak se sluší na významnost příležitosti dané.

První tedy seznámení, obyčejně vždy tak nepříjemné, až trapné, obřadní a strohé, odbylo se tak nestrojeně, přirozeně, beze všech nachystaných frází a ceremonií, až něco vroucího a bezpečného, jako výdechem blahé záštity rozlinulo se mně ulehčeně celou bytostí – a vděčně v dojmu tom shlédnuv k příteli, jenž jako by mně byl porozuměl, lehce zakynuv hlavou a zamrkav očima, vděčně jsem mu i v mysli blahořečil již předem. A hned již jaksi cele byl jsem zaujat pro místa tato v pevné a bezpečné důvěře, chystající se již k celému vydání se sama sebe, místo toho, abych všem tady nevěřil, vše tady odmítal, nikdy nevraceje se v místa tato; všechna svá tak vábivá zdání měl jsem zavrhnouti, vybičovati si z nitra, všechna ta prokletá zdání, která nám osud nastražuje a jež, čím jsou luznější a příznivější, námi hledanější, tím horším bývají klamem a zastřením skutečnosti. – Známý můj, postřehuje dále můj vzrůstající, rozhodně stále co nejpříznivější dojem, když octli jsme se v hostinském pokoji, kam nás má nastávající tchyně zavedla, sami, když byla poodešla, že dovolí si nám představiti svou dceru, řekl mně jako u překonávající výčitce pro mé tak mnohé pochybnosti a vzpírání se druhdy: „Vidíš!“ A já v odpověď, radostně zapláv v obličeji, jen vděčně, souhlasně jsem mu mohl pokynout a stisknout ruku…

I vše ostatní, čeho jsem si všímal, a co jakoby po řadě předvádělo se mé představivosti, napořád se mně zamlouvalo, souhlasíc se vším mým přesvědčením. Kéž by to bylo také s tím vlastním, kvůli čemu jsem přišel, ne jistě kvůli tomuto jakémus teplu a družnosti domácnosti, jež zdála se tu být tak dobrou, patricijskou, nestrojenou v každém ohledě a jaké v tomto bábelu strojenosti, lži, klamu, rafinovanosti a zprahlosti citové nalézti jste se nenadáli. Tím lépe, tím lépe… a byl jsem vším tím jaksi již napřed příznivě připraven, až jakoby utvrzen, že tomu také tak nutně bude s tím vlastním, osudným, čeho jižjiž dočkati jsem se nemohl, nalézaje se u nervózním rozechvění, a přece si přeje, aby to ještě nenadcházelo: tato muka očekávání byla mně tak nějak příjemná. A zatím zaujatě a před sebou s okázalým jakýms potěšením všímal jsem si svého okolí, slušného zařízení hostinského pokoje, s tou také tak poněkud staromódní úpravností, zpodobněnou tuto k žití celému, na níž však jako by lpěla jakás patina ubezpečující o ryzosti své mědi – tady ubezpečující o zámožnosti, solidnosti, o jakés počestnosti a spořádanosti podkladu žití. Nic nehonosilo se tu výstředním rafinovaným vkusem ovzduší moderního salonu, v němž je tak studeno, nevolno a příkro v duši, a přec prosto všech cetek malicherné, přeplněné domácnosti šosácké, nescházelo tu nic, čeho doba žádá a čeho – byť i bychom byli svými náhledy i proti tomu zaujati, neuznávajíce toho potřeby – jaksi si bezděky přejeme u jiných. Pěkná malba na stěnách a stropě, ne sice ona nejvýš moderní, studená, strnule vypjatá, ale zato jaksi plná života a teplé družnosti, zrovna zdála se na mě přívětivě kývat, vnášejíc v duši svou teplou družnost – nevím, co na té malbě bylo, ale jaksi neobyčejně se mně zamlouvala a dlouho jsem při ní utkvěl; dnes připadá mně nejfádnější a nejhroznější věcí nevkusu a sprostoty. Dále z oblasti jemných, jakýchs mušelínových záclon, které nedusily však světla ani vzduchu, linulo to zvláštní vábnou diskrétností a ztlumenou ševelivou něhou – aspoň mně to tak připadalo. Na stolní pokrývce bylo masivní hedvábné vyšívání, pořízené zajisté dovednou rukou – a vím, jak bezděky horoucně jsem si přál, aby to bylo ručkou její; také na polštáři kypré mohutné pohovky, ne dnešní filigránské na takových kozích nožičkách, nýbrž z těch, v jejichž náruč skutečně můžeme své tělo odevzdaně a bez výhrady složiti k pohovění, odpočinku, bylo podobné bohaté vyšívání, které jakoby sametově vláčně a konejšivě hladilo ti smysly. Na stole bylo mohutné rodinné album, zajisté s nejlaskavějšími a nejdražšími památkami rodinné tradice – zajisté tam byla také podoba její, a zajisté že byl bych ji na první pohled musil uhodnouti –, ale právě proto, aby mně tak vypjaté očekávání se ještě pozdrželo, nesáhl jsem v diskrétnost této věci. Také obligátní, jinak však tak roztomilý pletený stolek s květinami, a to velmi vybranými, vzácnými, vydychujícími vábnou, sladce, až mámivě naléhající a se smysly jakoby laškující vůni, jaká dovede tak případně družiti se k náladě duše, stál stranou pohovky – měl jsem vždy květiny tolik rád, jaksi vnitřně se jimi oblažuje, a zvláště na tomto místě jako by si přímo fascinující mocí podmaňovaly a tak příznivě uzpůsobovaly mou náladu, povznášejíce ji k svým účelům. Pamatuji se na každičký dojem těchto chvil v přízračném jakéms zmocnění, a všechno připadá mně dnes jako nástrahou, na mě a můj osud zjednanou. Na podlaze byly těžké, kypré, nevytlapané a neotřelé koberce, patrně nově pořízené, do nichž měkce a diskrétně bořila se šlepěje, jsouc jako číms nadnášena a ovláčena laskavým, družným zápětím… Všechno zdálo se mně tady tak přiměřeně a přirozeně, bez afektu a pózy uzpůsobeno k ryzímu dojmu důvěrné, ušlechtilé, zabezpečené domácnosti, v jejíž oblasti lze v sladké uspokojenosti, blaženství a smíru zažívati nejlepší vzněty života a družnosti. A v nitru mém háralo to již neskonale ohlasem tohoto cítění, vroucím sdílením takovéto oblasti žití, háralo jasem, touhou, vznícením, kypěním všech oněch zdrojů, které jedině vyvírají v tušení blízkosti vytoužené ženskosti… Nevím, kolik takto uplynulo chvil, snad vše zdálo se mžikem, snad dost dáváno si načas, jak asi jinak být nemůže u sladké a rozpačité zdráhavosti příští nevěsty. Přítel mému cítění, jako by je tušil, popřával svým vhodným mlčením celou vůli. Konečně ševel kroků ozval se za dveřmi. Zatajil se mně vpravdě dech, jakés vyvrcholené očekávání rozpjalo se ve mně, až nesnesitelnou touhou předbíhajíc k onomu ševelení za dveřmi, před nimiž se tam pozastavila – zdálo se mně jakoby rovněž u zatajení všeho dechu –, váhajíc zajisté to v nesmírných rozpacích rozkošné cudnosti a mučivého očekávání, jež jí tam nadcházelo. A jako by v tu chvíli dál se a vyplýval mezi dvěma bytostmi z oněch nezvěstných rozhovorů a připovídání duše, které navzájem zanášejí si k sobě své nejhoroucnější vzněty. Toť ona – věděl jsem, ona je to, ona to tam váhá v rozpacích rozkošné cudnosti ženy, jíž nastává poznání muže, snad již svého ženicha, ona zatajuje to tam dech v nesmírnosti svého očekávání, v mučivé zajisté slasti, pnoucí se celým vyvrcholením a připovídáním duše ke mně. A byla to z oněch chvil, v nichž jako by odbývaly se události věků, daleká minulost v ně zasahovala, a připravovala se celá budoucnost, v nichž z duše k duši valí se nejhoroucnější vzněty lidskosti.

Rozevřely se posléz dveře – snad zase za okamžik, snad za celou jakous věčnost trvání – a v nich objevila se nejdříve matka, přímo záříc v jakéms dobrém sebevědomí, jež skutečně může se v tu chvíli nějak honositi, a poněkud i šelmovsky a dobromyslně se usmívajíc jakoby v radostné a překonávající účasti čehos, co opakuje a překonává se od věků do věků v nejsladších záležitostech lidskosti, které vždy jsou stejny a musí býti jednou naplněny. Za sebou pak zpola násilně táhla, ale tak vroucně a něžně a diskrétně, mladou, silnou, vzrostlou dívku, rozpačitě se odvracující, s odkloněnou stranou hlavou, s očima sklopenýma, ale které zdály se clonou svých víček viděti, a v jejímž celém, jakoby tak kyprém, svěžím, silném vzezření plál stud rozkošné zdráhající se panenskosti. Bělostné silné zuby měla poněkud odhalené – jak ulehčeně uspokojila mě tato zdravá jejich běl: vždy na ženě vážil jsem si nejdříve zdravých, čistých zubů, ošklivuje si sebevábnější krásu se zuby zkaženými! –, lehce zatnuté v rudý, jako šťavnatý ret připomínající letní dozrálou třešni, nakypěnou svými šťavami, jenž zřejmě se chvěl a lehce sebou pocukával v rozpacích nezvěstných svých slov, linoucích se zápětím neobyčejného patrně vzrušení, jež mocně dmulo, až cloumalo vábnými, jako nakypřenými ňadry, vnořenými v jakous přerozkošnou krajkovou údobu – vždy prvně, co naplat, zrak mužův se sveze na údobu ňader – a zachvělo mnou tu a projalo horkou, vzbouřenou slastí v představě, že by tato ňadra měla sloužit k mé rozkoši, mně se měla vzdát… Až vsunuvši se, vlastně vsunuta do komnaty, stanula přede mnou, stranou matky, zpola se za ni ukrývajíc, svou kyprou, jako oválnou, ne malou, ale tím významnější ruku ponechávajíc v ruce matčině, jako ku bezpečnému vedení, za niž i zároveň bylo ji třeba držeti a svírati, aby neuprchla, odvracujíc přitom pořád stydlivě stranou svou plnou, kyprou tvář, hořící jako mákový květ na výsluní a svým pláním života stávající se jaksi ještě plnější, sametovější, nakypřenější, k jakéž tak rozkošno bývá muži přichylovati tvář svou. A v tomto cudném odklonění hlavy vystoupila zároveň v celé své nádheře nad čelem poněkud zúženým a jako sevřeným, což však nezdálo se vaditi, její kštice, tak bujná, bohatá a vláčná, a plna byla hlava tohoto hebkého, zlatového vlasu, jenž na ní kypěl jako medová, sluncem rozevřelá pěna, spjat tak luzně a případně, s pravou dívčí něhou a nevinností modrou stužkou; již samu takovou kštici ženskosti chtělo by se tak nenabaženě líbat, a já věru byl jí oslněn, byl to věru nádherný vlas, o jehož nádheře však ona jako by nezdála se marnivě věděti. Její sklopené, také jakoby daleko odvrácené oko, na mě neodváživší se jaksi pohlédnouti ve svých rozkošných rozpacích, ač vím, že pohlédlo a shlédlo, čeho potřebovalo, bylo velké, výrazné, roztanulé, šedavě modré a zacloněné třásněmi dlouhých brv téže hedvábné, vláčné a bohaté zlatovosti jako vlas. V celém jejím planoucím zjevu cudné, panenské, v sobě nějak žhavě jihnoucí zdráhavosti i zároveň ve vzdávání se neodvratnému údělu svému, jenž již tu nastupuje, dlelo zároveň vše to, co svědčilo o zdravé, neporušené přirozenosti, o jakés přímo kypivé živelnosti a síle, jakou má se každá žena a jednou matka honositi, aby stala se i vytouženou rozkoší muže, i zárukou zdravých, schopných generací příštích… Tylový krajkový život, jejž měla na sobě a pod nímž podklad růžové látky se tlumil, zdaje se luznou tuchou a odstínem těla a krve, přerozkošně slušící této silné, vyvinuté, a přece graciézní hrudi, vyzvedal se jakýms vnitřním neodolatelným kypěním, jako by tu nestačoval vší oné síle a živelnosti v něj spjaté; cos v jeho útaji jako by i vřelo a klokotalo, vyvírajíc k vší touze muže. Z krajkových pak zešířených rukávů odhalovaly se kypré, buclaté zarůžovělé lokte, jako by plné laškující a vyzývavé podstaty, na nichž však bylo znáti úsilí a vytrvalost domácí práce, patrnou sílu a energii, a ty vedle hospodářské zdatnosti příští dobré hospodyně jako by dávaly pociťovati a vlévaly předtuchu oněch slastných, nepovolujících a mocných vinutí, jimiž by obemkly se kol milovaného muže, aby ho strhovaly v bezmeznou svou rozkoš…

Takto stála přede mnou a takto oblévaly ji celou mé horoucí tuchy. V onom jediném, jakoby nekonečně širém postřehu, jímž v okamžiku dovedeme postihnouti osudový zjev rozhodující navždy o našem životním určení a zbudujeme si svůj potřebný názor o všem, takto jsem se probral vším jejím zjevem, neuneseným sice jakous oslňující bezvadnou krásou, která stala by se planým cílem sama sobě a víc by studila, než hřála, zabraňujíc strhujícímu životnímu vznětu, ale zato tím luzněji a žádoucněji představujícím se mně zdravou, silnou rozkoší, jakous zářivou životní emanací pronikající do smyslů a vření vší krve, a musil jsem s nadšením přiznat a s nadšením a bez výhrady přiznával, že je to vskutku zjev hodný přirozené a zdárné touhy muže, a v těchto dojmech jsem se rozplýval, patře neodvratně a beze slova na rozkošnou tuto dívku, jež stojíc přede mnou jako u vynášení požehnání a dobra, přece nastražila na mě záhubu. – Známý můj, stojící opodál a nás upjatě a šelmovsky pozorující, jako by byl dobře pozoroval toto mé bezděké přiznávání, toto mé vnitřní, zajisté opodstatněné nadšení a jako by byl mně hnutím brv naznačil to své významné: vidíš! Ano, viděl jsem, vždyť jsem viděl, vskutku viděl, můj osud se to rozhodoval. Jenže to, co se nám zdá, že co nejobjektivněji posuzujeme, a kdy také na tomto objektivním správném posouzení záleží přece celý náš život, a kdy domníváme se, že dovedeme takto správně věcně usuzovati již proto, že je pro nás tak důležito – posuzujeme právě co nejsubjektivněji, je-li vůbec rozdíl v takzvané subjektivnosti a objektivnosti, že posuzujeme co nejfalešněji dle náhodné své touhy, nálady, dle svých potřeb a přání, okamžité své dispozice a svodů vznětů svých, posuzujíce to na základě těch záhadných a neoznačitelných popudů a sil osudu, jež nás neodolatelně sunou k našemu cíli, k našemu určení. Také tady byl již můj osud určen; záhadné, neoznačitelné ony popudy rozhodly. A zdálo se mně, že je co nejpříznivěji, nejblahoslaveněji určen…

„Tak, Žanynko, naše děvenko, tady ten pán přišel za tebou,“ až promluvila tu najednou matka a jaksi tak případně a přímo hned k věci místo zbytečných okolků, řečí a frází, a zároveň bylo to řečeno tak prostě, mírně, jasně a vroucně a přitom tak důstojně, vážně i rozhodně jako již v přesvědčení dosaženého cíle; jakkoliv mě až ta bezprostřednost zprvu zarazila, že jsem přišel do rozpaků nevěda, co odpověděti, jako vůbec nebyl jsem dosud schopen ni slova nejbanálnější fráze, zaujat mocně chvílí danou, přece bylo mně to jaksi co nejpřípadněji vhod a zdálo se mně, že je to tak nejlépe: nač zbytečnými frázemi okolkovati stran něčeho a nepřiznati to, co je přece vyjednanou již skutečností, o níž bezpečně se ví, že neselže. A zároveň Žanynka – tak se tedy jmenovala a zaznělo mně to tak příznivě, rozkošně, důvěrně, sladce, ševelíc mně v smyslech měkce jako hedvábí – zapýřivši se ještě hlouběji a mocněji, v sálavém až takovém rozplanutí, jihnoucím v sobě úchvatným krásným zmatkem, plným výmluvnosti a vzdávání se, vznesla ke mně svůj pohled, těch velkých, skvělých, výrazných šedomodrých zraků svých, zacloněných hedvábným vláčným obrvím, jakoby slastně se pýřícím, a v jejich utkvění a zážehu, v jakéms to vynoření se duše samy ze sebe, vyzračilo se něco, co jako by slibovalo stát se celým vzdáním se a zaslíbením bytosti, jež přestala tu náhle náležeti jedině sobě, vydávajíc úděl svůj. Cos se mně však v tomto náhlém, až prudkém a význačném vznesení pohledu nelíbilo, ale jen jako mihnutím vzdálené tuchy, temně, neurčitě, aniž jsem však tento pocit vůbec mohl podrobiti rozboru, maje dojem čehos příkře vypjatého, smělého, a snad to jen byla pouze přeprchlá nedůtklivost a přílišná subtilnost citů rozplizlých a zmalicherněných dávno všemi možnými nestravitelnými teoriemi a abstrakcemi, jenže dojem nepříjemný jsem měl; avšak již zas hned toto prchavé zdání pominulo, a vlilo se mně z tohoto pohledu jakés vnitřně zažehlé, vroucí teplo, jež jako bych mínil udržovati v sobě…

Průprava tedy byla učiněna, dopadla co nejpříznivěji, jak jsem se byl ani zdaleka nenadál. Pak jsme usedli, ona jaksi jen na půl židle vedle mne, cudně odvrácena, zraky sklopené, a přec clonou svých řas ke mně neustále se vynášející, tonouc v hlubokém svém stále jihnoucím a v sobě se zmocňujícím pýření, v němž jako by kypěly vlny krve celé její bytosti. Matka naproti nám vedla dále rozhovor, připadala mně ta řeč tak tklivě umírněnou, rozšafnou, nevtíravou; otáčela se hlavně neutrálně kol jejich rodinných poměrů, které tak nějak jaksi zcela odpovídaly mým názorům a poměrům mým. Z ničeho, takřka bez prostředků, začali svou živnost, měli mnoho co bojovati, až přivedli ji k nynějšímu, chvála bohu, stupni; a že byla to jen činnost, práce a boží požehnání, jímž zvláště neustala se matka dost dokládati, sobě zásluh jakoby ani nepřičítajíc, což se mně velice líbilo – čemu mají za to děkovati, buď bohu chvála. Přizvukoval jsem horlivě, také něco navzájem sděliv o svých rodinných poměrech, co tak podobalo se vývoji poměrů jejich. Naslouchala matka vážně, až jakoby uctivě a zbožně, zdálo se to zase tolik odpovídati názorům a tradicím jejich, a jako by se to byly přímo řízením božím – jak vhodně uvedla – setkaly dva obdobné směry z tuhého života vyvážené! Nějak čím dále tedy lépe, příznivěji, zdálo se mně. Rozehřával jsem se, vzněcoval, rovněž matka a vespol s námi jaksi celé naše okolí účastníc se naší družné vzájemnosti. Žanynka mlčela, ale nikoliv netečně bez účasti, spíš celou duší vroucně a nábožně naslouchajíc a přidávajíc se k účasti ostatní. Někdy zachvěl se kypře vzdulý, rudě šťavnatý její ret, jímž cos ob chvíli snažilo se prolinouti, jako v dobrém připovídání všem našim řečem, ale zůstalo nedopověděno, v sobě citově se zas rozplynuvši. A pozvédalo se občas její velké, utkvělé oko, čím dále zdající se mně výraznější a neobyčejnější, aby tu jaksi zapátralo v dáli, odnášejíc se od pozemského zření, a nenalezši jaksi, co hledalo, vrátilo se zase v tajemný, cudný úkryt svých řas; něco vždy až slavnostně vzníceného zazdálo se mně u vynesení tohoto pohledu, svědčícího zajisté o mocné háravosti a síle nitra, což se mně také tak velice zamlouvalo, neb cenil jsem si vždy schopnost takové vroucnosti a vzněcování duše…

Zatím přišel mezi nás můj příští tchán, pantáta, dle horského našeho rčení, muž robustní, silný, vysoký, hodně zarudlý v tvářích, jak jsem soudil z překrvení a kypění zdraví, s nosem poněkud zamodralým – no, trochu toho vínečka, kmitlo se mi shovívavě hlavou! –, jak zřejmo hned bylo, trpící záduchou, každým slovem a pohybem vemlouvající se v důvěru, v citovost, mající v celém svém zevnějšku přes svou robustnost a zdánlivou drsnost jakous přirozenou dobráckou, bezelstnou ušlechtilost. Zdál se být za této příležitosti velice pohnut, vůbec až jistou rozechvělost, takřka jihnoucí u vnitřních slzách, projevovalo tu jeho jednání jako celá jeho povaha vůbec, náchylná zároveň k mírnému humoru, zahrávajícímu příležitostně jemnými přirozenými vtipy, a který nějak mile hřál, vzbuzuje důvěru tím větší. Byl jsem jaksi úplně spokojen, ba dojat svým příštím tchánem. Pro svou záduchu, obchvíli ho sužující, nevydržel dlouho na místě a v uzavření, brzo také se poroučel, maje ještě jisté pilné záležitosti – byl v městské radě – k vyřízení a nadhodiv jaksi tak oddaně a dobrácky, se šelmovskou jakous rezignací, že všechno v jednání našem odkazuje na maminku, která patrně byla vládkyní v domě, jak ze všeho bylo zjevno (značí to aspoň energii, sílu a zodpovědnost ženy, pomyslil jsem si, přenášeje hned zároveň tuto sílu a zodpovědnost i na její dceru, v které jsem již čím dál určitěji začal viděti ženu svou). – A že aby pán bůh dal, abychom si všechno k vzájemné spokojenosti ujednali, doložil zase tak dobrácky a vroucně, dojatě takřka až k slzám, když byl již ve dveřích, odkud jako by kynul mně celou duší. Vděčně jsem k němu vzhlédl číms také dojat a jaksi ještě blíže svého cíle, že zajisté takový otec je také zárukou výborné dcery. – Hovor pak plynul dále v celé vzájemné důvěrnosti, každou novou okolností, naskytnuvší se hovoru, jaksi posilované, utvrzované a znova vzněcované. Ukázalo se mezi jiným bezděky, že umělé vyšívání hedvábím, jež mě na počátku tak zaujalo, bylo Žanynčinou prací – zajisté zřejmý průkaz vkusu, píle, trpělivosti, dovednosti, výborný to vždy doplněk ušlechtilé domácnosti po naplnění všech ostatních životních jejích povinností, že vůbec vše, vycházelo při té příležitosti skromně a jaksi jen bezděky najevo, sama si umí ušíti, celou výbavu že si ušila vůbec bez švadleny, že umí také nádherné pletené a paličkované práce, jenže na to nezbývá u nich času – že krásně zpívá a hraje na piano, ačkoliv se neučila vůbec, jen tak sama od sebe, při jejich rozsáhlé živnosti že nevybývá na něco takového času, neboť celou domácnost musí ona sama se služkou obstarati s uvařením pro tolik lidí, ona (matka) že musí býti dopoledne v krámě a že bude jí pak ovšem velice a těžce scházet, kdyby snad jim měla odejít, podotkla tu matka v takovém starostlivém zachmuření, až přísném výrazu, leč hned zas pohled vyjasnivši jako v bezpečném se odevzdání tomu, co je nevyhnutelno, jsouc jinak dobré. – A jaký že má hluboký cit, ukázalo se dále, bezděky jen jaksi jsouc nadhozeno – hned že je plna vzrušení, lítostivosti, kéž aby jen bylo porozuměno takovému citu, povzdechla matka, významně utkvěvši na mně a jaksi se zas zasmušivši. Jak že bych já neporozuměl citu, pravému citu lidskosti, dával jsem najevo celým svým vzezřením, přidávajícím se tak nadšeně k pokladům onoho citu tajícího se vedle mne. Co že je ženě největší výzdobou, největším kouzlem a tajemstvím její ženskosti, než dostatek a vroucnost cítění, jen toho jsem si přál nalézti u své nastávající, a i to se mně podává se vším ostatním! Jásal jsem zrovna v duchu. A něco podobného že lze vůbec v dnešní době nalézti? Dotazoval jsem se sám u sebe v jakéms překypujícím nadšení a vzrůstání svého štěstí, naplňujícího se v sobě. A něco takového že dopřáno je právě mně, mně dosud tolikrát tak zklamanému, jaksi osudem již znehodnocenému, že má dostati se takovéhoto daru života!? Zároveň postihl jsem významný pohled svého známého, trvajícího za všeho tohoto sdělování vzájemnosti v sebevědomém honosícím se zadostučinění, a ten pohled jeho jako by mně významně pravil: „vidíš!“ a utvrzoval tím ještě více v mém přesvědčení. A vše takto krok za krokem, odhalení za odhalením zpodobňovalo se co nejpříznivěji k výslednímu dojmu, jenž již určoval o mém osudu to, co jsem zvídal, vše tak přesvědčivě přimlouvalo k rozhodování duše, k osudovému určování, ve všech ohledech tak skvěle obstávajíc při té jakés bezděké zkoušce životní, které muž míní podrobovat svou příští ženu, netuše, do jaké míry klame sám sebe a sám je zkoušen rafinovaností lsti a neprozřetelností svého zdání. Ta zkouška má jako by byla posléz u konce, docela vyčerpána; nebylo třeba již žádného dotazování, nezdálo se pochybností o ničem. Zkouška dopadla pro kandidátku vdávání co nejskvěleji. Rozhodnutí duše mé jako by již v tu chvíli bylo předsevzato a ustáleno ve výsledním dojmu duše mé, že zajisté již nic rušivého nastat nemůže, co by zkalilo získanou představu příští mé ženy, přede mnou se uskutečnivší, jaké jsem si mohl přát rozumem i srdcem, i vytoužené ženskosti i dobré hospodárnosti, v náruč jaké je tak blaho i bezpečno složiti se celému dychtění muže. Byl jsem sám v sobě již s celým úsudkem svým hotov a jaksi zúplna již bez pochyb a nejistot, o všem přesvědčen, vším zaujat; zdálo se mně, že jak je, jinak a lépe již býti nemůže. Malounko to čelo, o něco jen kdyby bylo méně sevřeno, jaksi rozevřenější před duší svou, zdaleka jen zas se mně kmitlo hlavou, hned zas zapomenuto, ostatně každá jistá závada přispívá k uplatnění tím více vynikajícímu ostatního celku krásy; ba začalo se mně to čelo líbiti. Plesal jsem tedy a jásal v sobě, vděčně občas splacuje příteli ty jeho vítězoslavné pohledy „vidíš!“ a háraje již celou bytostí k své jakoby již nevěstě, planoucí pod mými pohledy jako rozevřelý mák na poledním slunci, nalézaje to u ní jaksi souhlas i opětování hárání svého v přibližujícím se štěstí svém, jakéms nesmírném, nenadálém, jehož považoval jsem ji již účastnou, jižjiž chystaje se jí to říci, říci to její matce, říci to známému, říci celému světu…

Když potom matka musila poodejíti kamsi do kuchyně zajisté v onom chystání čehos na pohostinnou, čím jako by se utvrzovalo blahé vznícení nitra, a nikdy škodit nemůže, a zůstali jsme na chvilku sami, co známý taktně přistoupil k oknu, aby nám umožnil ještě více volnosti u dostavující se družné vzájemnosti, v onom svém jaksi již cele utvrzeném vznícení dotkl jsem se její ruky, bílé, kypré, silné, oblé, která zajisté jen nestehovala a jen kláves se nedotýkala a neprobírala se listy románu, přičemž ruka ta bezděky se odsunula a ona sama cudně se uchýlila, celá v obličeji do brunátna vzplanuvši, ale pak zas již ruku chvějící se, ševelící všemi svými prsty v nedůtklivém zmatku jaksi bezděky ponechala v mé, když já nemínil ustati ve zmocňování se jí a také neustal, stále horoucněji a neodbytněji po ní sáhaje a posléz nepouštěje ji ze svého sevření; a blažené horoucí linutí jak by se mně z ševelení těch prstů přelévalo do vší krve. A přichýliv se k její hluboce zapýřené, sálavé, jako samet kypré tváři, již snažila se nejprve matným pokusem oddáliti od tváře mé, aniž se jí to podařilo, zašeptal jsem v ni šťastným, avšak jako v sobě rozplynulým a zajiklým hlasem: – „Tak co všemu říkáte… slečno Žanynko?“ dotazuje se to jaksi, co že to říká mně, co že to říká mému ucházení se o ni, jak je přijímá, jestli sdílí vznícení mé, může-li přijmouti věc mou za svou, můj osud za osud svůj, považuje-li štěstí mé za štěstí své. To vše jaksi mínil jsem shrnouti ve svou otázku, věda, že porozumí tu ten, komu náleží, kdo stejným vznícením je naplněn; a zároveň co nejhoroucněji a nejpevněji, zcela jsa již osmělen a takřka svou věcí jist, stiskl jsem jí ruku, jaksi celou ji chvátě stiskem svým, aniž ona jakkoliv již snažila se ji odsunouti, uniknouti této mluvě doteku, ponechávajíc ji v celém odevzdání mému jímání. Přitom současně rozpjal se jí celou tváří, zaplanující jako šlehavá výheň a rudou jako pivoňka, téměř nějak neobsáhlou v tomto rdění svém, neoznačitelný úsměv, takový úsměv s hlubokým zářezem v jednu tvář, s jistým takovým pronikavým protrhnutím jednoho koutku rtů, v němž však tvář ta místo líbeznosti a něhy nabyla najednou neoznačitelného výrazu až karikaturní jakés zpodoby a zároveň úskočné, sveřepé a příkré zavilosti bezděky tu propuknuvší. Aspoň z bezprostřední blízkosti mého pohledu po této tváři rozpjatého celým vzněcujícím se dychtěním mně to tak připadalo, ale vše událo se jen na tak krátký okamžik, pouhým mihnuvším se a hned zas zaniklým přízrakem, spíš něco jako z nepostihlé dáli přistouplý zlý sen, jenž hned zase propadl se v nepaměti, že naprosto nebyl jsem svou věcí jist, považuje ji za šalebné zdání, za klam přílišné blízkosti pohledu, v jaké vše se přece znetvoří, zvláště když zas již v okamžiku nejblíže příštím zřela na mne ta tvář celou svou bezelstnou vroucností a vzdaností, nemohoucí se již zatajovati, pýřící se v blaženě vzrušené své cudnosti, kterou projevuje se tajemství dívčí duše. A hned zas jaksi zapomněl jsem docela na ono své zdání, na jakýs onen ošemetný přízrak, jímž jako by mně bylo vniklo do duše, vlastně v podvědomí její neodvislé ode mne a mého usilování, něco úporného, neblahého, cize vetřelého a zrádného, vlastně jen bodlo jakýms jedovatým žihadlem, aby žihadlo však bylo ihned zase vyňato, z něhož jedině jed jak by již v ráně pozůstal, hlodavě rozežíraje se dále. Jenže toto hlodavé rozežírání však zůstávalo daleko, vlastně hluboko v onom podvědomí jaksi zcela neodvislém ode mne a mého usilování, zůstávalo dlouho nezvěstno, jako nezvěstna zůstávají často tak dlouho hlodání v organismu našem, než propuknou v připravování své zkázy poznání našemu. Ale ačkoliv vím, že tenkrát zmizel zas hned dojem onen z duše mé, vlastně já jej úmyslně potlačil, snažil se zapomenout naň, jaksi ani nepřipustiv jej, jako snažíme se co nejusilovněji nepřipustiti vše, co servalo by najednou nejkrásnější naši iluzi, a že v dalším proudu neztenčených dojmů prvotních, ba stále jaksi příznivějších a blaživějších zdál se také posléz zaniknouti úplně, jako by nikdy nebylo ho stávalo, aspoň tak jsem si namlouval, přec vím a věděl jsem hned již tehdáž, že to bylo úžasné šálení sama sebe, z oněch šálení, jež jsou nám osudově nevyhnutelná, abychom obstáli v náhlém rozkotání duše své, že nikdy již onen zlý, příkrý, zrádný a pustý dojem nesešel z mého přesvědčení a mých tuch, které jediné v žití jsou neklamny proti všemu jinému našemu úsilí a přesvědčování rozumu a zdání. Ano, úsměv onen té bezděkosti okamžiku, v níž však navždy dovede se označiti pravá vlastní podstata, již nikdy nevymizel z mé duše, a měl jsem později v průběhu doby co nejčastěji neblahou příležitost poznávati jeho skutečnost, jeho význam a podstatu… Jenže tehdáž nevěřil jsem sobě, vlastně oněm tuchám svým, dav se příliš unésti dojmy jinými a svou vlastní háravostí a důvěrou nitra, které své zdání vnucuje věcem a vztahům, k nimž se připojilo; klam vlastních přání a nadání se potlačil tuchy nitra. A když pak odvětila mně v blaženém, rozkošném zajíkání, v jakém srdce dívčí prozrazuje své tajemství: „Ach, jak jsem ráda…“ – a přitom sama horoucně, ač jako by jen vzdušně opětovala můj stisk, tu zapomněl jsem zcela na to něco cizího, vetřelého se v mou iluzi, aby to zrádně rozkotalo můj sen, a vybaviv se rázem ze všeho, chvatně jsem se schýlil a políbil tu ruku, již tak chvátivě třímal jsem v ruce své, vpojuje již tu celou bytost svou v ženskost tuto.

V jakéms blahém úžasu a zmatku nejvyšších cudných rozpaků vzhlédla tu nejdříve směrem k známému, jestli něco nezpozoroval; zdá se ostatně, že každé cudnosti běží nejprv o cizí svědectví, aby nepřekáželo. Nezpozoroval nic, aspoň tvářil se tak, bubnuje si v zaujatém jakéms pozorování čehos venku na ulici lehce na okno. A to zdálo se cudnosti dostačovati, pak jako by byla sama svou ruku chvějně přichýlila k dychtícím mým rtům, tím horoucněji k ní se připjavším, jakoby v snaze vysáti z ní veškery zdroje její ženskosti. Až teprve po hodné chvíli taktního poshovění uznal za vhodné známý obrátit se zas k nám s případnou, ale tím bezvýznamnější nějakou frází, šelmovsky zamhourav očima, zdaje se nadmíru být uspokojen zdarem tak dobře a rychle prospívajícího díla svého; zároveň přicházela zase matka, jediným takovým zkušeným a poznáním svým oblaženým shlédnutím postihnuvši to rovněž, že dílo utěšeně prospívá. A v proudu další rozpravy co nejhorlivěji a nejdůvěrněji již vedené, za níž jako by se sama naskytala příležitost nových a nových co nejpříznivějších odhalování v poměrech a vlastnostech mé příští ženy, stále zrovna stvořenější a nevyhnutelnější k poměrům mým a mému se nadání – samé nové, dobré, příznivé stránky se ukazovaly, samé nové vlastnosti, které tolik odpovídaly mým tužbám a přáním, samé takové drobnůstky se střádaly, zdánlivě bezvýznamné, které já však dovedl si výhodně posuzovat a zařazovat příznivě k dojmu celkovému, na němž jako by nic nesmělo být nedokonalého, rušivého, jako že vůbec právě s maličkostmi má být počítáno, neb že z nich skládají se jedině věci velké a jich opomenutí bývá tak osudné v životě vůbec. A nabyl jsem cele předešlého svého ubezpečení, nerušeného svého blaženství, silného bývalého přesvědčení stran své příští ženy, jsa to již hotov a uzavřen v sobě, klada to již osud svůj ve sdružení s osudem jejím. Vím jen ještě, že v prvních chvílích jakýms ohlasem oné bezděké nedůvěry, ve mně pořád ještě pozůstávající, jsem ji upjatě chvílemi pozoroval, vlastně výhradně jen tu její tvář, zvláště to ono jediné jaksi místo, na němž odhalila se ona zlá věc: jestli jaksi neodhalí se v nestřežené chvíli znova. Avšak ani jednou jsem již nic takového nepostřehl, ani jednou nevřezal se v tvář onu ten jakýs zlý karikaturní rys zavilé sveřeposti, to protažení se jednoho koutku rtu v onen zásek, v němž by číhala potměšilá zrada. Ani jednou. Či jako by jen jednou neprozřetelně, neostřeženě se zapomenuvši, měla se nadále ve bdělé pozornosti, stála si na vlastní stráži? Ani jednou, ač vím, že takřka vpíjel jsem se v tuto tvář, hlídaje ji a číhaje až úporně pronikavě a úzkostlivě, jako by na tom hlídání a uhlídání záležely samy věci života a smrti. Ani jednou. Tvář ta se jen rděla žhavou silou života, rděla se a jihla v bouřlivém, rozplývajícím se cítění svém, jemuž naznačeno nové příští, které jako horoucími vodami oblévalo nitro. A zasmála-li se tato žhavá kvetoucí tvář, činila to úsměvem takovým dobrým, čistým, radostným, bezelstně vzníceným, a přece plným zdrženlivosti a delikátního dívčího ostychu. Až zapomněl jsem zas na vše u vzrůstajícím přesvědčení bezpečnosti osudu v uzavírání o věcech svého života, které čím dále utěšeněji se podobaly. Mihla se mně sic myslí ještě několikráte ona rušivá věc, jakýs onen zlý úsměv, jako když šlehne posupný rys, ale to již spíše jen proto, aspoň jsem si tak namlouval, abych tím radostněji a přesvědčeněji se kochal na této zdravé, kypící, silou a touhou života zanícené tváři, ku které navždy již mě to zvábilo přichýliti svou tvář; před přítomným úsměvem jejím, jímž se tak vroucně rozplývala v celé však náležité zdrženlivosti a delikátnosti panny, prchal zlý onen úsměv minulý jako potměšilý stín před zářením zory, ač-li ho vůbec stávalo a nebyl pouze výronem přeludu mé nedůvěry, jako již hotov byl jsem připustiti tím více k ulehčení svému…

A pak se něco jedlo, vybraně, úpravně, s chutí jakoby touhou a nadějí života opojenou – pilo se, připíjelo na všech stranách v utvrzené již a cele opanovavší vzájemné důvěře, jako již v zjednání dobrého uzavření. Matka nás zase chvílemi opouštěla, také známý poodešel, byl jsem horoucnější a častější ve svých stiscích a dotecích, před nimiž neopomněla ovšem nikdy instinktivně v cudné, vždy na stráži si stojící zdrženlivosti se uchylovati, rozkošně zdráhati a tuliti celá v sobě, bílými zuby stiskujíc si malinový ret jakoby k zadržení překypujícího svého cítění, jež musilo zůstat si ještě v panenské své rezervě – až jsem ji náhle prudce objal, políbil. A ona nemohla tomu uniknouti. Můj osud se tedy uzavřel – – Pak ještě několikráte jsem přijel za ní, a určen byl den svatby…

17.

Vše i rozumově mě tu přesvědčovalo. Kamkoliv jsem zavadil v otázkách vnitřních, v těch přemnohých pochybách, nejistotách, zmatcích, které neopomenou se nikdy dostavovati při osudovém rozhodování, zvláště pak druhu tohoto, aby ve své chvíle mučily, drásaly, zápasily, neblahými svými tuchami kalily jistotu života, duši plnily obavami, jaká že hvězda života nám vzchází, vždy jaksi i rozumově dovedl jsem zvítěziti. Vše se přece tak dobře podobalo. Nebylo okolnosti, pomnění sebepronikavějšího a jaksi nepřipravenějšího, kde by toto rozumování prakticky selhalo. Oč jsem v přemnohém tom uvažování, jež hrnulo se jako lavina, zavadil, ničemu nebylo výtky a hany, nikde nestavělo se zrádné úskalí, nikde po obzorech toho neploužila se životní chmura; v ničem nebylo obav a pochybností. Naopak vše v největším světle co nejpříznivěji se ukazovalo. K tomuto líci, jak se jevil, nemohl býti přece rub, mohls obraceti jakkoliv – aspoň já ho nenalézal, a nenalézal ho nikdo jiný, nechť jsem sebebedlivěji pátral a se poptával. – Lepší ženy že nenajdu na světě, a zvláště do svých poměrů, že do statku sebelepšího mně dnes každá nepůjde, dnes že všechno chce jen něco od péra, přesvědčoval mě kdekdo, zvláště však přítel, jenž mou věc vzal jaksi za svou. Ostatně nebylo takového přesvědčování ani třeba v ohledu tomto, sám jsem přece měl tu dostatek trapných zkušeností, a ani v ohledu žádném jiném, sám byl jsem přece cele přesvědčen o výhodnosti tohoto sňatku, který prý jako by byl mně z nebe spadl. A vše přece tak dobře, bedlivě, všestranně a přesně uváživ, kde nezbývalo již nic neuváženého, nedotčeného, nepřipraveného – aspoň jak jsem se pošetile domníval, jaksi až sám zakládaje si na své pronikavé analýzy a nemoha s ní býti nespokojen – nemohl jsem býti jaksi logicky nepřesvědčen.

Tedy jaksi rozumově byl jsem úplně hotov, bez kolísání, nejistot a pochyb, vše jevilo se mně v takovém konkrétním jasném, všeslibném obraze; obraz byl jaksi úplně umělecky vyrovnán, zářil svými liniemi a konturami i výplní barev. Jen citově nebyl jsem si ještě jist; ještě citově jaksi nebyl jsem přesvědčen, možno-li to tak nazvati. Cosi nejasného, naprosto neoznačitelného, sbírajícího se kdes v temnotách podvědomí, vynořilo se mně totiž někdy u vědomí, vlastně jen jako by zlověstně zasápalo nitrem, servalo v něm některou strunu příznivé, tak nadějné nálady. Něco, co naprosto nebylo by lze určiti ani pojmenovati, zasáhlo někdy znáhla k srdci, jakás okamžitá svíravá úzkost mě jala, jakýs pravý dravý strach z něčeho neznámého, co jako by s mou předsevzatou věcí nemělo docela nic společného, a přece jí bylo tak blízko, mě naplnil. Naprosto jsem nemohl se domysliti, proč a k čemu, co chtělo na mně mé nitro, tady nebylo přece žádného odůvodnění, tady vše přece bylo výsluní, slibujíc trvalou nejkrásnější pohodu, nebylo tu naprosto příčin k znepokojení, namlouval jsem si tvrdošíjně, až urputně jaksi sám sebe chtěje to překonati. Byl to stav cítění, jejž naprosto nedovedl jsem pochopiti, nijak subjektivně ani objektivně si jej vysvětliti, a jakmile jsem jej podrobil úvaze, jakés rozumové analýzy, vždy hned se zas rozprchl, nezbývalo z něho ničeho, jevil se mně nadále vždy zas malichernou mou nedůtklivostí, nepraktickou pošetilostí, zbytečnými skrupulemi nitra, beztak příznačnými mé povaze, abych vždy jen jimi trápil a znepokojoval své chvíle, až hanlivě tu takto odsuzuje svou povahu. – Zvláště však v noci, kdy v tu dobu, jak přirozeno, často jsem se vytrhoval ze spánku, vystupovalo to cosi v mých tuchách temněji a zřejměji. Postihoval jsem tu vždy, jako by cos bylo stálo při mně, při samém loži, co tajemně vzývalo k sobě, jakoby pochmurně kynouc a varujíc. Jako bych se tu byl přistihoval v střetnutí s neznámou hrozivou mocí, která, vystoupivši ze mne, čemus se bránila, čemus zabraňovala. Temná neurčitá jakási zlověstnost se to ve mně pozvedala, nepochopitelné vzrušení tu zahlodalo, něco jako by bylo snažilo se násilně mě odvrátiti od zjednaného mého předsevzetí. Místo onoho štěstí jaksi nemožného, žádaného, nedočkavého, chvátícího se v sobě, místo rozplývajících se tuch, překypujících v očekávaných, vyluzujících se rozkoších a slastech, jež přesahovaly by všechna ponětí a jimž jako by nemělo býti nikdy konce v nevyčerpání a bezmeznosti jejich, místo všeho toho sebepřekonávajícího dychtění, v bouřlivé závrati smyslů spějícího za svým cílem, jenž jest již tak blízko a k dosažení, místo všeho toho, co ve smyslech má se uchvacovat a hárat v představách a snech nejvyššího štěstí života, jaké přináší úchvat lásky, spojení s milovanou, vytouženou, milostnou ženou – všechny tyto věci neblahé! Až záhadný mrazivý chlad mnou províval, a zase horko mučivého uštvání vráželo mně příkře, žíhavě do celého těla. Avšak pak zase probděním docela, vymaněním se jaksi ze sebe, z mrákotného chumlu svého, a nastoupením střízlivého uvažování, jež bývá nejšalebnějším a nejosudovějším klamem života – praktickou jaksi úvahou, která bývá nejhorším ubíječem citu, vše hned zase se mně ujasnilo, rozprchly se vnitřní temnoty a chmury, na obzorech duše vytanula zase obloha tak čistá, zářivá, nadějná…

– Je již vůbec ta má povaha taková, vždy taková nerozhodná a kolísavá v sobě, všeho se obávající a raději hned odstupující, pitomě nedůvěřivá, nesčetné, nikdy dost vyčerpané důvody proti sobě vynášející, ve všem zahrnující se nesnázemi a všemi možnostmi nezdaru již předem, o nichž jinému vůbec by se nezdálo, a kde každý jiný lehce by se přenášel, ona strnule, těžkopádně uvízující, podražena to ovšem a roztříštěna v původní své bezprostřední živelnosti lavinou jalových abstrakcí vší té školštiny, vysávavší po tolik let jako žravý polyp mé nejlepší síly a zanechavší v mozku místo přirozené jeho přizpůsobivosti a intuice šedý vyžehlý troud potácející se neživotní teorie – tak se již ostatně přece vůbec znám, s každým životním mým rozhodováním se takto dálo a nemůže býti ani nyní jinak, vlastně musí být až do krajnosti vyhnáno při rozhodování takového druhu, v němž běží o nejzávažnější věci člověka, o celé jeho štěstí, o celý osud… namlouval jsem si se stupňujícím se despektem vzhledem k své povaze, která jako by jedině tu zaviňovala všechny ony podivné stavy duše, kdy jako by obavy a pochybnosti vzrůstaly tu samy ze sebe, v některých až chvílích méně jim vzdorujících naplňujíce všechny zdroje mé duše nepřekonatelným pustým zmatkem, z něhož jako by nebylo východu. – Ano, ta má povaha bídná, ztrouchnivělá, jalová a malátná, jenom v nekonečných svých skrupulích se motající, která beztak jakživa mařila mé nejlepší plány a mé rozhodování, místo aby mě vzněcovala a sama hnala k cíli, je všeho vinna, jal jsem se až přímo zuřiti v nejpotupnějším opovržení a despektu proti sobě, míně se tím přesvědčovati a zaháněti obtíže – a jako by se mně to i vždy na tu chvíli podařilo.

– A ostatně nemusí to být ani povaha taková jako má, tak podvrácená, rozkolísaná, rozplizlá, zešedlá dávným naskládaným sžíravým prachem všemožných teorií a životních nesmyslů, jaksi přesvědčoval jsem se dále, snaže se tím úplněji překonávati ony hlasy a tuchy duše – vždyť je přece dávná zkušenost lidová, tedy živlu silného, životního, nestráveného a nepodvráceného, zdravých, neochvějných pudů, ze sama kořenů bytí sajících svou životní mízu, a odtud vzniklé pořekadlo lidové, založené tedy zajisté na nejživotnějších zkušenostech: že než se jednou oženíš, desetkrát se zblázníš – a třebas pak zblázníš nanovo, jako bych tu zavtipkoval ve vynuceném takovém šibeničním rozpoložení, míně takto dokona zlehčiti a podvrátiti ona neodbytná rozpoložení své duše.

A zdařilo-li se to na tu chvíli, dovedl-li jsem se tu přesvědčiti, zúplna přikloniv se zas s celým zaujetím na stranu své životní věci, přede mnou zblízka již tanoucí, tu dostavila se hned obyčejně jako v neodbytném zápětí jiná pomnění, jiného druhu úvahy, zanechávající v duši jakous hořkost, stín melancholie vyžití a nedosažení jakéhos. Že – jak druhdy představoval jsem si jednou své spění v náruč nevěsty, ženy – ono bouřlivé, nenabažené spění, jež zchvacovalo mé smysly, ženouc je po nezvěstných stopách, z nichž každá jako by kosmickou silou pjala můj kročej, zasahujíc ke mně oblastí omamné záře, v závrati slasti, jak vše se pozvedalo a kývalo na mě v těchto slastných stopách, jak hnalo mě to jimi bez úvah, pochyb, v horoucnosti šílivé, v slastném uřícení, v němž bytost chvátí výdech lásky, v jejímž jediném pomnění ztrhovány jsou všechny smysly u zmámení, u vír jakés bezmeznosti a vzdávání se čemus nekonečnému! Kdy každé jediné mé pomnění k vytoužené ženě bylo mně tak nevýslovné a neskonalé, tak sladké, nenabažené a vroucí, utápějící se a zalykající v horoucích výlevech svou nedočkavou, bouřlivou, nervózní, mučivou touhou, v níž chvěje se každý nerv, zní každá struna bytosti, čeří se a rozviřuje každá její míza, kdy celá bytost slastným udoláním svých předtuch lásky sklání se pod jařmo neskonalého blaha v náručí ženy, nikdy dost nezulíbané, nikdy dost zchvácené touhou muže! Tak aspoň představoval jsem si vždy a vyvolával v pomnění svém spění jednou v náruč své nevěsty, své ženy, mně cele vzdané horoucí milostností, vší svou ženskostí, svou rozkoší a slastí, jíž v ústrety vydal bych sebe v jakéms bezmezném vyčerpání, vyliv v její zdroje veškeru svou rozkoš a slast, tak chtěl jsem a myslil jsem, aby bylo, tak že jedině může a musí být u vzdání se muže a ženy navzájem, v úchvatu a vztazích lásky, jejíž čarovnou moc jsem přece pocítil, po ní chvátě všemi smysly a jí neskonale vyvrcholuje v tuchách svých…

A zatím když svá doba již nastávala, když vše nastati a uskutečniti se mělo, co osudem je muže a nejvyšším jeho blahem a vyvrcholením jeho údělu, když náruč nevěstina již kynula přede mnou, ženskost zvala v milost svou, nabízejíc bezmeznou svou rozkoš, z níž čerpati jsem mohl nenabaženě, když již ono nejvyšší, nejtajemnější a nejpožehnanější v žití lidském ke mně přistupovalo, aby svou mystikou obestřelo duši, unášejíc k věčnosti – tu ono pusté a hrůzné prázdno kol mne, ono temné hlodání a podvratné pochyby duše, ona drtivá nemožnost vymaniti se ze sebe a svého ploužení, smysly pustě střízlivé, tupé, bez touhy a vzrušení, bez předtuch rozkoše, žádným úchvatem nedočkavě nehnány! Marně jsem si tu napovídal v úpění nepotlačitelné oné touhy v sobě, kterou chtěl jsem za každou cenu v sobě nalézti, naplniti se jí, vznítiti k onomu úchvatu, o pošetilé, jalové romantice citové, která nemůže se nikdy uskutečniti a kterou život zhněte si zcela jinak, dle praktických svých potřeb. Možnost rozumného, střízlivého, ale zato tím ubezpečenějšího žití v soudruží s rozumnou, zdravou, příjemnou ženou s praktickým smyslem, která poskytla by nejen zadostučinění potřebě lásky, ale zároveň všem ostatním potřebám životním, jichž zbývá tolik a jež jsou tak složity a nesnadny, míti s ní zdravé, silné, hezké děti, mít životní cíl a zodpovědnost před sebou, mít uspořádané poměry, k jejichž uspořádání a rozumnému řízení by žena přispívala, míti její cit, oddanost tělesnou i duševní – že to je vše, co je zárukou uspořádaného manželství a tím uspořádaného dobrého žití vůbec. Z každé romantiky lásky konečně jsem se již vyžil, poznal jsem bludnou její chiméru, vratkou a planou efemérnost – der Wahn ist kurz, die Reue ist lang, častokráte připomínal jsem si tu, co zbylo mně v paměti ze Schillera, a tu mně Schiller přicházel velmi vhod, jakkoliv vždy jen příliš s nechutí těkal jsem v jeho rétoricky-patetických verších uložených nám ku čtení z hodin němčiny. Co přec bych chtěl ve svém případě – děvče jako květ, silné, zdravé, vnadné, žáru planoucího máku, ten nádherný, bujný vlas, v jehož hedváb s takovou rozkoší bude lze vchylovati rozpálenou tvář, ta slibná, vnadná ňadra, chvějící se jako neustálým vnitřním dmutím své touhy a síly, jak omamno bude klásti k nim hruď, ano, ta celá kypivá, zvroucnělá, rozznojněná životní síla dující celou její bytostí a hledající potřebující přidružení se síly jiné, zadostučiňující a oplodňující – a v praktickém ohledu bytost pracovitá, nezhýralá, v oblasti krbu vyrostlá, hospodyně, strážkyně domácnosti a krbu, pochodící z rodiny ctihodné, mravně i hospodářsky pevně založené, svou silou propracovavší se k blahobytu a dobrou tradicí utvrzené, se zárukou bezpečného trvání generací příštích – konečně i slušné věno tu, věc to v hospodářském ohledu k nezahození, s níž mohl jsem počítati i já k hospodářským svým snahám a cílům…

Co jsem tedy žádal více, probůh, co vůbec bych mohl ještě více chtít?! A v postupu úvah takových zase s celým přesvědčením a zaujetím přidával jsem se jaksi na stranu své nevěsty, jak svými vývody, tak vývody všech možných známých, kteří tu horlivě spolupůsobili a jimž zajisté při tom nechybělo dobré vůle a zájmu o mě, utvrzován v tomto svém přesvědčení čím dále úplněji. Až bylo by již posléze všechno dobré a jaksi přesvědčeno bývalo, kdyby nebylo v noci jen oněch zlých chvil zmatených pochyb a divných tuch, toho vyvstávání oné temné síly varující, nepřesvědčené, stavící se proti mému jaksi uměle vykonstruovanému, zabstrahovanému rozhodnutí, která ve svých chvílích jakoby téměř v přízračném zosobnění stanula podle mého lože, mě burcovala v mém zabezpečení a kynula zlověstným návěštím o jakéms neznámém, rozsáhlém, neodčinitelném a osudovém neštěstí.

Ale já, příliš již přesvědčen svým ubohým rozumem, jenž vše si byl již tak pěkně spořádal, přestal jsem posléz dbáti této čísi varovné přítomnosti, a ozývala-li se přespříliš neodbytně, protlačujíc se k vědomí přes všechny rozumy a tlačíc jako můra, tu vzdorně přeložil jsem hlavu na jinou stranu polštáře, mávnuv rukou kamsi za sebe, odbývavě vší té přítomnosti, a jal jsem se s tím horlivějším úsilím spřádati jiné obrazy, vynucovati jiné zjevy, vnořiv mysl v celou tu příznivou perspektivu nedaleké kynoucí budoucnosti, jak vybudovaly si ji vývody skutečnosti, všechna praktická zdání, která tu přece byla tak mnohoslibná, vývody střízlivého rozumu, v tomto případě nemohoucího přece kolísati v žádných nejistotách a pochybnostech, ale tak bezpečně, ujištěně, na samých pevných základech fakt a skutečností mohoucího své vývody logicky stavěti – logicky vyvozovati ony logické vývody toho ubohého rozumu lidského, který tak často nevystačuje v nejprimitivnějších vztazích života, nadtož aby mohl býti vůdcem v osudové změti života, kterou z tolika nespočetných složek spředenou nelze vůbec prozírati. A přeloživ si takto jakoby vzdorně a výsměšně svým babským tuchám hlavu a jaksi odbyv onu zlou přítomnost – vysmáv se při té příležitosti i svému nepraktickému pesimismu odjakživa mě pronásledujícímu, nad nímž jako bych chtěl takto rázem zvítěziti –, vymámil jsem si zase tím zmocněněji představu její, té zdravé, silné, bujné ženskosti, jež slibovala tolik rozkoše, těch lící planoucích do smyslů, vábných ňader pod krajkovou řasnou clonou, zanedlouho vydmoucích se již ke mně, muži svému, toho vlasu tak vonného a slastného, jímž obestře se co nevidět má skráň – a byl bych zajisté býval příliš málo mužem, toužícím již co nejusilovněji po ženě, abych tu posléz, nepřekonav všechny ony jiné skrupule a mátohy, nedovedl v sobě vzbuditi zas zvášněnou touhu po této ženskosti, touhu po sdružení s ní. Až ve vznícení tomto, dovedoucím posléz zmocniti se smyslů, osudně tu zvábených ženskostí vůbec, jíž se to domáhaly v představě její, odcházela posléz ona temná přítomnost od lože mého, naplnivšího se zatím jinou žhavou přítomností, tuchami lásky, milování, splývání rozkoše, zmocňování se všech oněch nevystihlých darů, jež ženství poskytuje muži. Odcházela tedy ona přítomnost, musila odejít, ale jako bych měl tu pocit, že byla potupně zahnána, že odchází ode mne smutně a lítostivě s trudnou, zlověstnou výčitkou, kdesi z pozadí tmy se po mně ještě varovně ohlížejíc zpátky, s významným, záhadným kynutím. Ale ve svých roztoužených tuchách zatím již horoucně tiskl jsem rozplanulé líce k líci jinému, nořil jsem se v údobu slastných ňader, jež chvěla se na mé hrudi, v omamnou kštici jako v clonu rozkoše hřížil jsem svůj obličej; již všemi omamnými proudy a víry zchvacovalo mě ženství, mými smysly valila se příliš žádost, než abych nadále dbal oné smutně zacházející přítomnosti a jejích pokynů…

Až posléz dostavovala se čím dále řidčeji tato přítomnost, jaksi překonána a přesvědčena rozumovým zdáním, potlačena mou touhou, v sobě vzněcovanou, čím dále vábněji a zmocněněji mně rýsující tak nedaleké již a šmahem blížící se příští ve sdružení se ženskostí vášnivě již žádanou. Iluze mé touhy vítězily nad mými pochybnostmi, vlastně nad neznámými ozevy podvědomí, jenže osudným klamem touha tato zaměnila si vytouženou ženskost vůbec s tou ženou, v níž ženskost svou chtěl jsem nalézti. – Přál jsem si posléz co nejusilovněji a jaksi již opravdu cele zaujat pro svou věc, vším jaksi přesvědčen a utvrzen, nad vším jaksi zvítěziv, aby nutná doba průtahů k ustanovené svatbě, k vlastnímu rozhodnutí osudu minula, aby vše bylo skoncováno, uzavřeno, aby osud byl naplněn. – Skočiti jen chutě střemhlav do propasti ženitby, do toho, v čem se máme utopiti, žertovně jsem se povzbuzoval, sdíleje to podobné obvyklé vtipy svého okolí. Až skočil jsem střemhlav do toho, v čem jsem se také utopil.

18.

Zbývalo ještě nějakých 14 dní do svatby. Do té doby nemínil jsem již vůbec k své nevěstě jeti, jakkoliv se mně zdálo, že mělo by tu být nejhoroucnější touhou muže po tuto dobu, zajisté nejkouzelnější v jistotě a naději blížícího se spojení s navždy vyvolenou ženou, ani na okamžik ji neopouštěti, stále spěti v jejím zápětí, chtít být s ní nenabaženě pospolu v nedočkavém rozdychtění smyslů, jemuž již jen nakrátko uzda bude uložena, jejímž spětím tím bezmezněji by se vzněcovala. A že také já neměl jsem si tedy tuto dobu dát jaksi ujíti, neměl ji opomenouti, neměl ani na okamžik opouštěti toto slastné zápětí dosahované již ženskosti. Ale namítám si: jsou tam přípravy s výbavou, svatbou, plno ruchu, práce, klopot a shonu, ona prozaická nutná stránka věci neodbytně naléhá, v domě plno cizích lidí, těmito přípravami zaměstnaných, kteří by zajisté neomaleně střežili každý náš krok. A také u nás byly přípravy s uspořádáváním našich záležitostí, dály se poslední nutné přípravy v hospodářství, při nichž nutno bylo mé přítomnosti. A jaksi byl jsem rád, vše si náležitě namluviv, že nemohl jsem vskutku ani dobře prodlévati po onu dobu u své nevěsty. –

Najednou měl jsem nápad, mizerný, ubohý zajisté nápad, jenž vznikl jaksi proti mé vůli, vynutiv si proti mně své uskutečnění, z oněch to popudů, vynořujících se zajisté v jakéms šílení duše a vlekoucích pak naši vůli k svému uskutečnění za každou cenu, jsouce zdánlivě beze všech logických vztahů k nám a našim zámyslům, ano, docela protichůdně oproti tomu, co jsme byli uzavřeli a co označilo se nám jednou smyslem našeho života; z těch popudů, které probojují si o své újmě v duši naší své místo a přes naše vzpírání a proti našemu přesvědčení i proti vší slušnosti a jejímu odsuzování dovlekou nás, ba donutí přímo, abychom je provedli, vykonali jimi jisté zlopověstné poslání, načež vykonavše, co žádaly, zase tak cize, výjimečně a bezděky, jak byly vzešly, nás opouštějí, jaksi již po nás se neohlížejíce a zanechávajíce nás samým sobě. Později však onen nápad svůj zcela jinak jsem si vysvětlil: nebylo to šílení, nebyla to bezděkost a náhodnost, nebyla to ubohost a mizernost povahy mé, jak jsem to proti sobě nejdříve odsuzoval, nýbrž bylo to jaksi poslední varovné vzepření se podvědomí bytosti mé, jeho poslední ozvání se a poslední pokus, kterým chtělo zabrániti mému osudu, jenže se to nepovedlo…

Beze všeho jaksi rozmyslu dalšího, bez nějakých dalších úvah a snad příprav a průtahů, jsa jednou tímto nápadem zaujat, zašel jsem si k jednomu svému důvěrnějšímu příteli u nás a bez každého vysvětlování vyzval jsem ho naléhavě, takřka kategoricky, nechávaje ho v údivu, aby mně napsal dopis pro mou nevěstu. Diktoval jsem mu jej, vnucuje mu slovo za slovem a nehledě na vzrůstající jeho údiv, ba úžas, naléhaje jen, aby psal dále. Jako bych měl sám nervózní, naléhavý, až nedůtklivý chvat, aby předsevzatá věc byla provedena, na ní jako by záleželo mně cos mimořádně důležitého, osudového, čím by bylo zabráněno velkému neštěstí. Dal jsem napsat své nevěstě jakoby kýmsi, jenž lidsky ve všem a s každým dobře smýšlí, a tudíž také o její osud má upřímný, poctivý zájem, jak při vzájemné lidskosti být má, aby dobře dříve ještě rozvážila, než je pozdě a podá ruku člověku mého druhu, ne snad zrovna špatnému, bezectnému, ale dost hodně výstřednímu, skoro něco napůl blázna, jak jde o mně pověst, rozhodně však podivnému, ve svých předsevzetích nestálému a těkavému, kteréžto vlastnosti že zajisté nejsou dobrou, spolehlivou zárukou manželského štěstí, mimoto i s jistými skvrnami v minulosti, jichž sice jinak prosta není ničí minulost, ale zde že stojí za uváženou, není-li jich snad přespříliš; o tom však že nemíní se tu rozepisovati, to že jest věcí jejího náhledu a prozíravosti. Jinak však že, dle doslechu poznav vzácnou cenu mé nevěsty a celé rodiny její, nemohl tu neupozorniti na tyto závadné okolnosti, nesrovnávaje se svým svědomím, aby mohl pak dívati se na rozvrat budoucího našeho žití, jenž zajisté že tu je více než jistý vzhledem k všemu tomu, co je o mně známo – atd. Tak asi nějak dal jsem to známému svému napsati, dal chvatně napsati adresu a rekomandovaně k vlastním rukám famózní ten dopis odeslati. Známému pak, nalézajícímu se zajisté na vrcholu úžasu a nepochopení nad mým blázněním, krátce jsem jen vysvětlil, že jedná se mně o vyzkoušení stálosti a oddanosti mé nevěsty ke mně, kterážto stálost a oddanost že je neméně zárukou manželského štěstí – že chci zároveň se přesvědčit, do jaké míry je samostatno a bez předsudků její přesvědčení a usuzování a co dá na lidské řeči, jichž v každém takovém případě je více než dostatek a kterým ostatně u povah všedních, nepovznesených podaří se podvrtnouti tolik zdánlivě nejslibnějších poměrů. – „Ostatně nic se dál o to nestarej, je to má věc a v dobrém úmyslu, a ty zůstáváš tu bez jakékoliv zodpovědnosti,“ odvětil jsem mu po odbyté záležitosti, s níž jako by ze mně bylo sňato těžké břímě; oddychl jsem si, něčím se mně nepochopitelně ulevilo…

Proč jsem to činil? Všechny rozumové i praktické důvody byly proti tomu. V nejlepším případě zaseji símě nedůvěry v srdce své nevěsty, zajisté způsobím tím mnoho zmatků a těžkostí u ní i u celé rodiny. Není přece zlopověstnějšího, sžíravějšího působení v poměrech rodinných jako takovýchto infamních anonymit, přepadajících klid, důvěru a ubezpečení lidí, podněcujících k podezření a zvracujících často celé osudy. Proč jsem to tedy jen činil – chtěl-li jsem zvrátiti osud, mohl jsem to učiniti přímo, pořád ještě včas? Zajisté, že to nebyla cesta ani mužná, ani v obvyklých pojmech dost čestná. Ale co věcí se děje proti běžným ohledům v nepochopitelnosti důvodů. Vím však, že učinil jsem to v tajném přání, které jsem si ovšem nepřiznal tehdáž, aby to vedlo skutečně ku zvrácení poměru, k podkopání důvěry, ke vzbuzení podezření a já nevím k čemu všemu proti mně, byť i sebevíce neopodstatněnějšímu; a že třebas kdyby na mě psí hlavu nasadili a jakkoliv si mě zhanobili, jen kdyby to bylo vedlo ku zvrácení poměru, jak jsem se skutečně nadál, že se stane. Ano, učinil jsem to v tom tajném, jaksi sveřepém přání, které vyvolalo si zajisté varovné podvědomí duše mé jaksi o své újmě, poslední prostředek to volíc k odvrácení mne od zámyslův, jimiž bytost má byla již osudově chvácena, nemajíc možnosti ani sil z nich se vymaniti. Tak to jedině bylo, dnes to vím. Tehdáž jsem to nevěděl, vlastně nepřiznal si to, jsa zmítán jakoby oněmi neviditelnými proudy vířícími pod hladinou vodní, které mají zcela jiné směry a působení než hlavní proud povrchní, jímž hladina je nesena. Ach, co že je to lidské sebevědomí, hrdá lidská vůle, o sobě prý určující všechno lidské rozhodování v záležitostech osudu – taková jen pouhá tříska, unášená a zmítaná neznámými proudy v lůně vod osudu.

Co mně však záleželo na povaze tohoto mého jednání, nechť by je kdo posuzoval jakkoliv – třebas za podlost, ničemnost, zbabělost, jak se komu uráčí, to prohlašuje – tedy podlost, ničemnost, zbabělost, nu vykonal jsem ji tedy, ale neobyčejné neznámé ulehčení, jakás radost a volnost, jako bych byl vyvázl z úporného spětí v kýženou svobodu, taková jakás nová naděje, vzpružená síla mě jala a jako by budovala mně nový život, nové příští. Ano, takové pocity měl jsem jaksi proti své vůli, proti svému přesvědčení a přání, proti všem svým zásadám a tradicím po odeslání onoho dopisu, jímž jako by se mně podařilo zavčas vykonati rozhodný, nadmíru důležitý a záslužný čin. Po několik dní udržovaly se ve mně tyto pocity, po tu dobu totiž, kdy nadál jsem se příznivého, vlastně nepříznivého účinku svého dopisu, totiž nepříznivého v očích světa, ale zato tím příznivějšího pro mne – kdy že dostanu najednou dopis asi toho znění, že se velice lituje, že pro neočekávané rodinné události a nové utváření poměrů, jakkoliv bylo velkou ctí a potěšením, atd. a tak nějak, zkrátka, abych odpustil, že vrací se mně slovo a ze svatby pro ten čas musí sejíti. Toho jsem se v tajném přání duše své nadál najisto; není přece možno, aby na tak závažná upozornění, asi takového rázu v ohledu morálním, jako by se v ohledu tělesném o ženichovi proneslo, že je stižen nakažlivou pohlavní nemocí, se vážně nereagovalo ze strany mé nevěsty. Byl jsem také po dobu takovéhoto očekávání nadmíru vesel, ba výstřední, jako v deliriu nenadálého vnitřního uspokojení, o ničem neuvažujícího, ničím se nezabývajícího a oddávajícího se jedině sobě…

Asi po třech, čtyřech dnech, kdy již dávno musila mít famózní můj dopis v rukou, dostal jsem od své nevěsty dopis, jejž rozevíral jsem s chvějícím se srdcem, naplněným nejsmíšenějšími protilehlými pocity. Tají dopis ten odmítnutí, v útaji mé duše přece v tu dobu tak žádané, nedočkavě vytoužené? – A jestli, jak najisto jsem se nadál, tu hned po domnělém tomto dosažení svého přání a svých podvratných snah měl jsem již předem pocit zahanbení a zmatku, jakási hořkost a úporná tíha se mne zmocňovala, jakás pustá prázdnota vyvstávala ve mně po tom, co jsem provedl, kdy takto v hříšné, přímo frivolní lehkomyslné zvůli připravil jsem se o tak výhodné nabytí, oloupil se o skvostný dar, o něco, co jen náhodou a řídko se kdy vyskytne. – Takto, že zrovna hříšně připraviti se o takovou partii, o takové štěstí životní, zajisté jen jednou se vyskytující, jako by ve mně cos prudce zavyčítalo, zvítězivši nad vším nedávným mým přáním, které splněno objevilo se mně najednou v celé své nicotě, rozkotání, klamu a mamu, jak ostatně jeví se nám většina přání splněných, po nichž jsme se byli tolik napachtili. A také zatracující úsudky přítele a celého světa tu na mě jaksi nesnesitelně dotíraly, a jako bych před nimi ani nedovedl nějak obstáti, hanbě se propadajícím studem. Takovéto smíšené trapné pocity samých tak krajních protilehlostí a navzájem se vyvracující jsem prožíval nad tímto dopisem, pořád neodvažuje se jej otevříti, až teprv po hodné době násilně v sobě cos překonav, odhodlán k čemus nejkrajnějšímu, rázem jsem jej posléze rozevřel a jediným takovým pohlcením zchvátil jeho obsah…

Na dopis můj nebylo tu nejmenším reagováno, v čem jakkoliv by se ukázalo nějaké vzdálené zaujetí i nedůvěra proti mně; jenom mimochodem dotčeno se, že přes leckteré klepy a špatné snahy lidské zlovůle, nepřející nám našeho štěstí, neochvějná důvěra a láska mé nevěsty zůstává při mně a v té že celý svůj osud a život radostně skládá v ruce mé – z čehož ovšem jsem hned poznal, že dopis můj již měla, jak ani jinak býti nemohlo… A pak již stran toho zcela nic, vše již jen se zřetelem k blízkému našemu sňatku, jehož den byl přede dveřmi. A tu vyvrátiv se zas jaksi ze sebe, z kalného pohroužení svých tuch a pocitův oněch se vynořiv – na vše jiné zapomínaje –, měl jsem ji zase před sebou v celé její zajisté vábivé podstatě, ruměnou, silnou, zdravou, plnou kypící ženskosti, která jižjiž vzdávala se mně navždy. Bylo tedy rozhodnuto, uzavřeno o mém osudu. Svému příteli, pisateli onoho dopisu, každý den se zvědavě dotazujícímu řekl jsem pouze: „Obstála ve zkoušce… tím lépe – děkuji ti…“ – Ale něco mně při tom vázlo v hrdle jako vnitřní nejistotou.

19.

Poslední dni před svatbou nalézal jsem se ve stavu takové odevzdané, naprosté bezstarostnosti, spíše hazardnosti, v níž nechtěl jsem myslit a nemyslil také na nic, nepřipouštěl si žádných pochyb, zdálo se mně, že jsem zcela uspokojen a přiměřeně připraven, ba zdálo se mně, že se i vřele těším na nový život plný neznámého a jaksi nemožného štěstí, stojící již přede dveřmi, a v životě tom viděl jsem se po boku jí, ruměné, silné, zdravé, milující bytosti, kypící ženskostí, mně již vzdanou docela. Přistihl jsem se tu i velmi často v pravém unesení a roztoužení, jakého přece bylo třeba k věci, tu touha muže po ženě rozpřádala své iluze, vnášela v mysl své sladké mamy, opojovala smysly pravými rozchvaty v pomnění na ženskost ve veškerém jejím soujemu. Ale jaksi zase vždy zavčas dovedl jsem se vytrhnouti od svého hárání, od stápění se v předtuchách rozkoší, jakoby nemožných a neznámých. A tu zas hned bez velkého násilí mohl jsem to učiniti, jak nebývá snadno roztoužení muže, dovedl jsem zase jaksi vždy zavčas a zcela po libovůli své navrátit se ku klidnému dozrávajícímu vyčkávání, jaksi do libovůle doveda si ponechávat veškeru vlastní rozkoš stranou, jaksi v záloze, doveda spjati to vše neodolatelné, nespjatelné a nenahraditelné, co je podstatou spojení muže a ženy, v jakous otěž, v jejíž řízení mně rozkoš sama stojí každé chvíle pohotově. Vždyť všeho toho dostane se mně vrchovatou měrou již zanedlouho, ve vlastní, uchvácené skutečnosti, nač že tedy bych jaksi naplano se vyčerpával vlastní fantazií citovou! jako bych si tu namlouval, hned zase zcela hravě se opanovávaje. A dovedl jsem se tu celou myslí i zaujetím odvrátiti k věci nejvšednější, maje onu rezervu jaksi stále k službám. A dovedl jsem si po celé dlouhé chvíle bezstarostně pohvizdovati, přistihuje se to při téže jisté melodii, mně neznámé, odkudsi z vlastního nitra vzňaté, která jako by tak vhodně vystihovala můj stav…

Bylo mně po ty dny tak zcela dobře, až veselo a rozpustile, jak jsem se byl dřív ani nenadál, obávaje se to nejvíce sama sebe, toho všeho, co se v mé duši pozvedalo proti mně, jak že totiž naloží to se mnou ve vlastní rozhodující chvíli. A zatím tedy zdálo se v mé duši tak všechno uspokojeno, přizpůsobeno, odhodláno, v sobě svorně vyrovnáno, jaksi zcela jisto a zabezpečeno svou výhodnou pozicí. Žádné zbytečné pochyby a zmatky, žádné již rozpory a nejistoty, žádné samovolné vymamování si strašáků a hrozivých chmur – vše tak celkem klidně zadostučiněno, příznivě zabezpečeno v sobě. – Zaplaťpánbůh, liboval jsem si v duchu, že vše takto dobře se odbude – vše to jaksi tak zbytečné a změtené, co ve svých přípravách a pozměnách dosavadních poměrů k utváření života docela jiného, nového a významného, není zajisté samo o sobě nejutěšenější i před dosažením skutečně nejvyššího štěstí, o němž se nám zdá a jehož dočkati se nemůžeme – vše to bude co nevidět pěkně za mnou a jaksi hravě přesunu se v nový život, ve vlastní jeho zdroje, v jeho tvůrčí úděl, blaho a požehnání. To již jsem vše družil s ní, ji již jaksi přebíral u veškeré své životní pomnění, krok za krokem, u věrném zápětí s ní již to spěje na životní dráze nám vytčené. A což když již nastává v pomnění muže, jest mu samo o sobě zajisté novým zdrojem slasti, jeho sebevědomí i jeho významu u přijaté velké povinnosti – ve všech představách počítaje to již jedině tedy s ní a zapomínaje na vše dosavadní, což tedy také mě dovedlo naplňovati svým druhem slasti, sebevědomí, hrdosti a blahé zodpovědnosti ve vnesené na se velké životní povinnosti…

Jak budeme žít ve svém vespolí, jak uspořádáme si své životní povinnosti, jak uchopíme se smyslu svého života, jak vybudujeme si své vztahy vůči životu ostatnímu kol sebe – – jižjiž vše hrnulo se to slastně na mysl, již to vábně kynulo, bylo přede dveřmi, ťukajíc delikátně příštím vítaného drahého návštěvníka, a jen již chvátat mu v ústrety – již jen rukou po všem sáhnouti… Každý sice před sňatkem svým buduje si a kouzlí své sny o uspořádání i veškerém příští svého života, tanoucího mu v jakés povznesené blahověsti, v očištěné oslňující svatozáři, k níž rmut a próza života dosavadního nedosáhne, každý jistou háravou romantikou duhových barev obestírá si svůj nový život s milovanou ženou, nehledě tu ani k opojení smyslovému, jemuž dostává se posléze všedosaženého zadostučinění, v němž do libovůle si rozkoš plesá – ale u mne jako by neběželo jen o všechno to, měl jsem také ještě své jiné hlubší zámysly do života, k jejichž uskutečnění rovněž novým kynoucím mně životem jsem se posléz blížil, měl jsem mnohé určité své cíle, k nimž chtěl jsem dospěti, a novým žitím záruky nabývaje, že dospěji, chtěje to vůbec celému svému žití nové vybudování dáti, onen smysl pravdy a povinnosti, jak v mé duši tkvěl, byl v mém přesvědčení založen od vezdy, probojovávaje se změtí života dosavadního, u vymaňování se usilovném ze jha všeho, co lživého, zvráceného, nepotřebného a jalového mě spjalo. V dosavadních poměrech a tradicích domova nebylo na to pomyšlení, nebylo to jaksi možno, teprv nyní v novém osamostatnělém životě svém mohu vše si prováděti po svých zámyslech, ve všechno své konání vkládati onen svůj smysl života. A ve snahách těchto že naleznu zajisté souručení a podporu její, své ženy, ve věrné oddanosti a lásce její, v jejím obětavém porozumění že naleznu své blaho a štěstí, možnost uspořádání svého života, ohlas svého svědomí i smysl života v díle svém v její věrné účasti prováděném. – Vítej tedy, nový živote – také požehnání a blahoslavenství, že se přihlásil, nastoupil…

20.

Bylo to před definitivně ustanoveným dnem mého sňatku, v neděli. Někdy již ku konci února, v tradicích masopustu. Vydal jsem se na nádraží, abych odjel na ustanovené místo. Nikdo z domů mě nevyprovázel, nepřál jsem si toho. Chtěl jsem být na cestě sám, jaksi zúplna odevzdán jedině sobě. Toho je člověku v osudných chvílích nejvíce a jedině třeba. Se zvítězivší ubezpečeností posledních dnů, s celou jakous nadějnou odvahou, s dobrou, střízlivou náladou odebíral jsem se z domu. Řekl jsem si a jaksi sám v sobě ustanovil, že je přece jen rozkošné a ostatně to jediné v životě spění v náruč své nevěsty-ženy, v tom již kynoucím přikládání rozpálených lící k údobě ňader, u vonný vlas, v tom všem neskonalém spojování se s věčnou ženskostí. Jenže při tomto ustanovení v sobě jako by se ve mně najednou cos omrazilo, příkře pozastavilo, vytknuvši mně, a jako bych se při tom přistihl, takto že to není přece u mne ono pravé, samovolné, bouřlivě a chvátivě řítící se spění, že to není ono jakés vynesení se orlího vzletu u výšiny lásky, tu že bych měl docela jinak cítit a si počínat – ale hned jsem zas dovedl potlačit útrpně v sobě takové sklony, patrně vlivem knih a školštiny, k pošetilé romantice citové, znova si kategoricky určiv, že takto je to to pravé, dobré, vlastně je to nejlepší, praktické, střízlivé, rozumovými důvody zabezpečené, že „der Wahn ist kurz…“, upokojiv se v duchu a citát ani nedořeknuv, jako by mně to stačilo již takto sdostatek, a také stačovati se zdálo…

Vybral jsem se k nádraží o hodně dříve – dávno ještě, než byl čas. Jaksi úmyslně. Chtěl jsem nějak co nejdéle prožívati poslední chvíle svobodného prodlévání v známých místech. Pak že se v ně vrátím již zcela jinak, v plném dosahu již štěstí, jakéhos neuvěřitelného zadostučinění života, které jako by mně samo bylo nepochopitelno. To že mne odtud již nikdy nemá opustiti. Chtěl jsem se nějak zabrati do tohoto štěstí… Bylo krásné odpůldne únorové.

U nás bylo ještě mnoho sněhu, třebas na něm hřejivé paprsky vyvyšujícího se slunce leptaly lasturovité, lesklé nálety, oslepující až svým oslnivě bílým, třpytným mžením v záři sluneční. Zacházel jsem si úmyslně na pokraj silnice, brouzdaje se volně a zálibně sněhem, v němž vázly kročeje, ale bylo mně to tak dobře vhod, přiměřeně a takřka přizpůsobeně mé zaujatosti, jejíž dumy jako by se vespol s kročeji mými zadržovaly prodlévajíce. A zabýval jsem se přitom vším, co se naskytlo, co v duši dálo se jakés širé a daleké plynutí, unikání k bezmeznosti osudové, a to jako bych zadržoval v tomto daleku, připouštěje jedině to, co bylo v mém bezprostředí samém. Kolejnice v prudkých zátřpytech mizející v dáli silnice u sbíhajícím se nepohnutém tkvění, koňské žíně černající se delikátně ve vytajujícím a zkypřelém úbělu sněžném, a bludný štěrk, kopyty vyrvaný ze dna sněhu, upoutávaly mou zvláštní pozornost. A čemu všemu nahodilému na cestě věnoval jsem tuto zvláštní, váznoucí pozornost, čím dále zaujatější, neodbytněji se poutající ku každé maličkosti, jindy tak bezvýznamné! Kráčel jsem čím dále volněji, zdržovaněji, jakoby stále v neodbytnějším nahrnování se věcí, jimž bylo třeba věnovati tuto zvláštní pozornost. Jaksi že již poslední v dosavadnosti, pak že vše bude tak jiné, tak jiné, s čím začíti bude jiné vespolí. Chvílemi jsem stanul. Ovšem zbývalo ještě tolik času. Ale jako by začalo se ve mně až vzbouzeti přání, aby tohoto dost času zbývalo ještě více, zbývalo nějak napořád.

Když jedné chvíle stanul jsem neobyčejně dlouho, pozastaviv se zkoumavě nad zvláště dlouhou koňskou žíní, ze sněhu významně vytanující, v duchu stanově důležitě její délku – vím, že napočítav jí něco přes metr, řekl jsem si v jakés na tom utkvělé znalecké zálibě, že to byl již pořádný koňský ohon, v kteréž představě jsem si chvíli zálibně prodléval –, ozvala se ve mně najednou jakoby hodně ironicky káravá a výsměšná výtka, že na cestě k nevěstě není příležito zabývati se koňskými žíněmi, že cos jiného má naplňovat smysly, jimi dychtit a bouřit, spěti jako zmámenou závratí a všemi pomysly dychtění a fantazie jedině k ní, vším smyslem a toužením života jedině k ní, k ní! A tuto že zatím nicotná jakás žíně a jakýs úlomek štěrku, co dovede cele zaujati mysl člověka. Ale jaksi rovněž tak ironicky mávl jsem nad tím rukou – však že se to dostaví ve svůj čas, jako bych se byl zároveň konejšil a snažil se odstraniti tuto výtku, zcela nepříležitě a nepříjemně se mně vetřevší ku vědomí. A doveda se zas odvrátit třebas jaksi až násilně od výtky této, ihned vrátil jsem se zase k definitivnímu jaksi doměření své žíně, které stanovil jsem posléze téměř půl druhého metru délky – a že jaké to musilo býti zvíře, její nositel, jedině že z oněch mohutných horských tahounů se srstnatými vztyčenými chomouty, s ocasy až k zemi splývavými, jež jsem vždy obdivoval a kteří hlavně tuto dobu vozí tudy na saních odkudsi od Schwarzenthalu k nám a do celého kraje ony obrovské náklady vápna k jarnímu vápnění pozemků. Setrval jsem hodnou dobu se zalíbením a v jakéms obdivném pozastavení v představě těchto tahounů a jejich originelních vozků ve vysokých ohromných botách, s objemnými pasy, se zelenými vestami s lesklými knoflíky a s houněnými kulatými kloboučky, jak tito horáci se strojí, a jejich takřka vagónových nákladů, krytých plachtami a rohožemi, sunoucích se mohutně a těžce, ale jakoby neodolatelně po těch našich silnicích, vrzajících a skřípajících svými sanicemi, jako by prorvati se měly do útrob země. A toho krásného vápna na nich, nad nímž raduje se srdce zemědělcovo – ostatně byl jsem již také učinil náležitá opatření stran vápna na jaro, chtělť jsem řádně pozemky vyvápniti, zvláště naše „Rovně“ žádají si hodně vápna a má se jim ho konečně dostat; přesunul jsem tu zase pozornost v ohledu tomto k příštím hospodářským věcem našim a úvahy v tomto směru byl bych tak rád vedl dále, mimo všechna jiná pomnění a co mě očekávalo, kdybych se nebyl najednou zase sám z nich nevytrhl, připomněv si u vynuceném křivém úsměvu, že na cestě k nevěstě neuvažuje se o jakémsi zvápnění pozemků; jenže zároveň jsem pocítil, jak při úsměvu tom mě zrovna cosi bodlo, jako jedovatě uštklo a ve mně náhle pustě zamrazilo. Ach, má věrná, dobrá pole, zaúpěl jsem tu bezděky, k čemus nekonečně zpátky, co mně jako by unikalo navždy, čemu jako bych se byl pronevěřoval, a pocítil jsem zároveň takovou nevýslovnou, nesnesitelnou touhu moci jaksi k polím svým se vrátit, s nimi zůstat u věrném, nikdy nezrazujícím jejich vespolí – nikam nemusit jeti, aby mohlo vše zůstat tak, jak bylo. Ale stalo se to zase dojmem okamžiku, jenž ihned se rozplynul, protože se rozplynouti musil… A dovedl jsem zase navrátiti se k věci své, kynoucí, dovedl v sobě vylouditi představu své nevěsty v celé zářivosti a ženskosti, cos se ve mně zas uspokojilo, až dovedl jsem si zalibovati v této představě stále mně bližší a zpodstatnělejší. Leč hned zase jaksi dobrovolně jsem se od ní odvrátil, že na to na vše je zatím dost času, to že mně již neujde, toho všeho že se mně pak dostane plnou měrou a v tím větší rozkoši, čím jaksi méně připravované a předem v sobě exaltované. Pocítil jsem však tu zároveň a zase jako v zamrazujícím uštknutí, že toto odvedení od představy mé nevěsty stalo se nedobrovolně, ale že mě to příkře odsunula od ní neznámá moc a jako by jednalo se tu o to, aby odsunutí toto uvedlo ji ode mne co nejdále – ach, kéž bych byl všeho toho prost, kéž by vše mohlo zůstat v dosavadní svobodě, volnosti, bez každého spětí, jež připadalo mně tak mučivě nesnesitelným a nemožným. Přistihl jsem se při tomto zaúpění, dovolávajícím se ještě úpěnlivěji než prve jakéhos vymknutí se z toho, co bylo přec již osudově uzavřeno. A podivně temnilo se mně, mžilo ve zracích, strašný zmatek mě jímal. Avšak hned jsem zas všechno v sobě potlačil, jav se rozhlížet najednou se zvláštním zaujetím po drahých místech, jež opouštím. Stranou tanuly známé věže starého kláštera na návrší, srostlé s představami těchto rodných míst. Známé střechy, známé siluety zakynuly významně. Jakéhos patníku povšiml jsem si co nejpozorněji. Počítal jsem telegrafní tyče, ubíhající do bílé dáli. Po nějakém psíku, jenž zmateně přeběhl mně cestu, sleduje si dráhu svou, jsem se mírně, láskyplně ohlédl. Po prudce lesknoucím se návrší sněhu od silnice odbíhavém, s černou kosmatinou širé lesní pláně zatěkal jsem prodlévavě očima. Po všem jakoby zemském ohlédal jsem se upjatě, jako v onom shlédání, jež loučí se navždy, a vše mně zakynulo významně. Vše mně tak známě kynulo, cokoliv zatanulo pohledu, v dalekém i blízkém shlédání, a já jako bych v tomto prodlévání a dorozumívání se se známými podstatami, teprv nyní jakoby stávajícími se mně tak známými, družnými a až důvěrnými, pociťoval neobyčejnou útěchu u jakés ve mně se rozmnožující, mučivě rozbolestnělé touze duše. Pak k obloze vyslněné v modrobílé, závratné jasno, mně tak známé a přináležející, vzpjal jsem zraky jakoby v bezmezném údivu vší její krásy dříve nepoznané, vší její rodné kynoucí mně družnosti, kterou jako bych teprve nyní pochopoval, když ji opouštím. Moci zůstat k ní upjatým takto navždy, požívat blaženého nerušeného jejího smíru, zaháral jsem k ní, a mučivé rozbolestnění ve mně rozchvátilo se najednou v stesk takové zoufalé tíhy, jako bych navždy opouštěl, co mně bylo najednou nejdražší. A nějak měl jsem i potřebu této nesnesitelnosti nitra. To vše právě v době, kdy spěl jsem v náruč nevěstinu! mihlo se mně v dalekém ústraní mysli, aniž však chtěl jsem si toho povšimnouti, oddávaje se jedině své strašné, neznámé jakés lítosti. A zároveň jako by ze všech stran, ze všech těch podstat dalekých i blízkých, ze všeho toho, co bylo jaksi moje, sdruživši se v rodné vespolí, něco ke mně rozmocněně vyzývalo, až zavyčítalo, zadržujíc zpátky, nechtějíc pouštěti, že přináležím jim, a v tomto dojmu jako bych vše tu opouštěl navždy, se vším se loučil, pojalo mě najednou jakés rozsáhlé bludné ohromení, vhřížení se v sebe, že stanuv jako strnulý, k čemus úpěnlivě jsem vzhlédl v jakéms vyhledávání pomoci, vysvobození, úniku ze strašných těchto zmatků, oroduje za neznámou milost a spásu…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cvrček mého krbu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.