PETRA NACHTMANOVÁ

NEZVĚSTNÁ BLONDÝNA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2017

© Petra Nachtmanová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 4. a 3. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-5-7 (epub)

ISBN 978-80-906964-6-4 (mobi)

Kapitola 1

Poznávání cizích krajin nikdy nezklamalo. Stačil letmý pohled na vytištěné palubní lístky, aby se Agátě Christové zrychlil tep vzrušením. Její rozzářené zelené oči mohly soutěžit s intenzivními slunečními paprsky dnešního dne.

Manželé Christovi právě zastavili před letištním terminálem a vystoupili z auta. Počkala na chodníku, dokud muž nevyndá kufr ze zavazadlového prostoru. Chytila rukojeť, povytáhla ji do výšky, usmála se a o kousek popojela. Vzápětí se trochu provinile otočila.

Málem odešla bez rozloučení…

„Snad přežiju ty dlouhý hodiny ve stísněném prostoru. Až se uvelebím v hotelu, pošlu ti zprávu,“ prohodila usměvavě, i když dobře věděla, že jde o takovou běžnou frázi bez kousku citu.

„Thajsko tě určitě přivítá v tvé obvyklé kondici. Dávej na sebe pozor. A znáš můj názor…“

„Znám. Ale už opravdu nechci znovu probírat nic o nebezpečí. Však zlo může číhat nejen v Německu, ve Španělsku, kdesi na opačné straně světa nebo v naší ulici. Neboj, do ničivých vln tsunami se snad nedostanu. Hlavně nekuř doma! Víš, jak nesnáším byt načichlý kouřem. A denně větrej.“

„Nemám ti pomoct až k odbavovací přepážce?“ nabídl, aby nemusel komentovat svoje nesčetněkrát opakované pokusy přestat kouřit.

„Ne, nezdržuj se. Kufr na kolečkách je super výmysl. Hravě zvládám, mrkni!“

Ihned předvedla lehkost manipulace s těžkým obsahem. A dostatečně se vzdálila od manžela. Sám vycítil, jak touží už konečně vypadnout. Ano, i obyčejný kufr s kolečky uměl dát ženám pocit soběstačnosti. Naložení maximální povolené váhy pro let do cizích krajin vyhovovalo i méně zdatným typům.

Agáta nepředstavovala žádnou reklamu na chodící špejle. Měla postavu úplně akorát. Nechrastily na ní kosti, ale ani na sebe neupozorňovala nadbytečnými tuky. Na chvíli zalitoval, že ji už deset let pouští na dovolené samotnou nebo s kamarádkami. Nedokázal se ani jednou v roce vzdát pracovního maratonu. A měl se to naučit! Vzrůstající nezájem si zavinil zcela sám. Nahlas by však nepřiznal ani minimum podílu na jejich manželství v příliš volném stylu.

„Petře, půjdu. Nezapomeň krmit mou bílou myšku.“

„Hmm. Ahoj.“

„Myslím to vážně. Nerada bych po návratu našla zdechlinu.“

„Postarám se. Kdyby zlobila, půjčím si od sousedů kočku.“

„Tvoje věčný srandičky, viď? Varuju tě, chcípne myš a měsíc nedostaneš teplý jídlo.“

„No nic, zajdu do hospody ‚U Máničky‘. Na myší steaky, psí rizoto a kočičí tlapičky v chilli omáčce.“

Ušklíbla se. Nesnesla černý humor týkající se sežrání zvířecích miláčků. Nadechla se k ostrému komentáři. V mžiku zase vypustila páru. Nehodlala právě nyní rozebírat speciality v pochybných podnicích. Nasadila téměř andělský výraz.

„Tak já uháním. Ahoj.“

„Ahoj. Šťastný let.“

Naposledy se na něho usmála a odcházela směrem do odbavovací haly. Žádné objetí, pusa ani náznak stesku. Něco ho muselo nakopnout. Pohltila ho náhlá obava, že ji už nikdy neuslyší. Zmizí mu ze života. Trhl sebou a hlasitě zakřičel.

„A dávej na sebe pozor, miláčku!“

Viditelně ji vyvedl z míry. Na tváři vyrašil užaslý výraz a koutky úst sebou třikrát směšně trhly do stran. Miláčku jí neřekl dobrých deset let. Dokonce popošla o několik kroků zpět, když mu odpovídala něžně naladěným hlasem.

„Neboj, vrátím se v pořádku. Zase ti brzy zahraju pořádně na nervy.“

„Vím…“

Přistoupila k němu, zlehka ho políbila na ústa. Řekla by hodně plaše, stejně jako v začátcích jejich dlouholetého vztahu.

Rychle odcházela. Pozoroval, jak mizí v hale. Měla úžasné křivky a ladně se vlnící boky. Vlastně si neuvědomoval, kdy se přestali vášnivě líbat před delším odloučením. O milování ani nemluvil. Vypadali spíše na sourozence, prokazující si službu odvozem na pražské letiště, než na šťastně fungující manžele.

Vlezl do auta a odjel zpět domů. Strašné, věděl, že chvilková lítost z odloučení brzy pomine. Samota mu nevadila. Sotva vyjel z Prahy, začal se plně zaobírat myšlenkami na poslední případ záhadného úmrtí osmdesátileté stařenky.

***

Zbývala hodina do odletu ve směru Praha – Bangkok. Měla za sebou odbavení zavazadel i kontrolu, zda nepašuje zakázané předměty. Právě hlásili začátek nástupu. Ještě chvíli potrvá, než se všichni uvnitř usadí na svá místa a srovnají osobní věci do úložných prostorů a pod sedačky.

Zanedlouho odletí do vysněného Thajska.

Agáta Christová se původně opravdu moc těšila. Jenže kamarádka Jana ty plánované šťastné okamžiky tak trochu narušila. Vlastně úplně rozdrtila původní představu!

Měly letět dvě. Ve dvou se to prostě lépe táhne na cestách během poznávání cizích krajin. Mohly si parádně užívat, bavit se, smát a zapomenout na ty zpropadené všední dny, kdy se skoro nic nemění.

Větší podraz si nemohla ani představit. Nedaruje jí to! Jen ať si zkusí někdy škemrat o doprovod na koncert nebo do divadla. Vybodne se na ni úplně stejným způsobem.

Tohle se přece nedělá!

Nenáviděla Janu!

Před půl rokem ji kámoška namočila do krás thajských končin. Na poslední chvíli couvla. Přesně dva týdny před sjednaným odletem. Ani nenašla odvahu k osobnímu dostaveníčku. Jana jí zavolala. Přibližně deset minut žvatlala něco o podivných energetických vlnách v zaměstnání a o chystané přestavbě psí boudy. Znala už popis každého prkýnka a šroubku Alíkova nového příbytku, než se dostala k pravému důvodu hovoru.

„Thajsko patří k nejkrásnějším zemím. Budu na tebe myslet a tiše ti závidět.“

„Nevím, proč bys měla. Copak nebalíš?“

„Promiň, neletím.“

„Vtípky nech na jinou příležitost. Letíš se mnou, jasný?“

„Agátko, nesmíš se na mě zlobit. Moc se ti omlouvám, ale něco hodně důležitého mi vlezlo zrovna do vybraného termínu. To víš, zaplatit si first minute nám sice ušetřilo nějaký ten tisíc, ale člověk tolik měsíců dopředu neví, co se stane.“

„Ono se něco stalo? Měla jsi nehodu a sedíš na invalidním vozíku? Nebo jsi zmizela z povrchu zemského a mluví za tebe duch? Nic jinýho tě neomlouvá.“

„Nenaštvi se. Mluvím vážně. Nemusíš se vůbec o nic starat. Můj pobyťák jsem už stornovala.“

„Cože? Úplně jsi zešílela? Neozářilo tě mimozemský těleso? To na mě vybalíš čtrnáct dní před odletem?“

„Vím, nejradši bys mě zabila.“

„A co ti tak neodkladného brání? Obě jsme se strašně těšily, ne?“

„Nezapomeň, chodím do práce. Mám málo dovolenkových dnů.“

„Nechápu tě!“

„Prostě jsem musela přehodnotit současnou situaci a narychlo změnit plány.“

„Nepřišlas o peníze? Jde o blbých deset dní. Omlouvá tě jenom zákeřná nemoc, kvůli který musíš nastoupit okamžitou léčbu.“

„Žádná nemoc mne neulovila. A část prachů jsem prostě musela oželet.“

„Tak co se přihodilo? Ráda bych znala pravý důvod.“

„Promiň!“ vyhrkla ze sebe Jana a típla telefon.

Agáta chvíli poslouchala ticho. Nevěřícně kroutila hlavou a pak sprostě nadávala nahlas. Snažila se Janě ještě několikrát volat, ale zbaběle nebrala hovory. Dokonce se nechala zapřít kolegyněmi v práci, když se za ní vypravila.

Kdyby se tak trapně nevymlouvala a rovnou řekla pravý důvod, brala by její porušení slibu lépe. Zapírání pomohlo akorát prohloubit zlost. Až přede dvěma dny se dozvěděla, o co se jedná.

Šlo o nového chlapa!

Dovolenkové dny si šetřila pro stále častější návštěvy jistého Moraváka Igora, se kterým se seznámila na předváděcí akci ve vinném sklípku.

„Nezlob se na mě, láska je silnější.“

„Láska? Zase šlapeš v magnetickým poli? Za posledních pět let jsi s každým chlápkem vydržela maximálně půl roku. Magnet zase zeslábne.“

„Sedm měsíců! Každá nemůže zůstat s jedním chlapem dvacet let jako ty.“

„Hmm, dík za připomenutí.“

Náhodně se srazily v nákupním středisku. Jana musela vyklopit celou pravdu. Ne, nepletla se. Mohla se na ni spolehnout jen asi ve čtvrtině věcí, což jí připadlo zoufale málo.

Nepřekročí práh jejich domu minimálně do podzimu!

Bohužel, žádná jiná známá s ní nesdílela nadšení z thajských pláží, potápění a exotické kuchyně. Ne natolik, aby podstoupily cestu. Představa je uchvátila. Dokázaly hodiny plánovat rajské pocity u moře, bez rodin a s pěknými muži opodál, s koktejly u hotelových bazénů. Ovšem ve skutečnosti jim cosi silného bránilo se pustit do objevování neznámých končin bez rodiny, manžela nebo přítele.

Agáta si libovala v cestování bez muže už několik let. Nesnášel veřejné pláže, cizokrajná jídla, nepohodlné postele a klimatizace. A ze všeho nejvíc nechtěl opustit místnost na policejní stanici, kde už by dávno přirostl k židli, kdyby se několikrát nepostarali o její výměnu během mnoha let poctivé služby.

Nejprve reagovala naštvaně. Stačilo se zmínit o zahraniční dovolené a pokaždé zkazil veškeré nadšení. Snažil se jí otrávit bělavé písky na plážích, vychlazené koktejly u baru, turisty ze všech koutů světa i přemisťování v dopravních prostředcích. Až jednoho dne ji zcela jednoduše obdařil jednou skvělou manželskou radou.

„A proč někam nevyrazíš sama, nebo s kámoškou? Víš, že já na cestování nejsem a do letadla mě dostaneš jen v mrtvým stavu.“

„Tobě by to nevadilo?“

„Ne, proč? Copak se v manželství musíme držet za ručičku? Chodíš sama na cvičení, na masáže, kosmetiku a kdo ví kam. Proč ne na dovolenou? Užiješ si moře, pláží a bufetů s dobrotami. A zase se mi vrátíš. Manželství není žalář. Vycházky si určíš sama.“

„Víš, že jsi bezvadný?“ skočila mu tenkrát do náruče a plna štěstí zkoumala nejzajímavější lokality pro dovolenou bez manželského doprovodu.

I po letech musela uznat, že úplně dobře nesnášela osamocené létání do neznáma a dny seznamování. Po ubytování v pokoji už prožívala naprostou pohodičku, ale před tímto úkonem? Kamarádka představovala nutnost. Pojistku v nesnázích. Extra potěšení v bezva čase.

Její přemýšlení přerušilo naskenování palubního lístku. Mohla se vydat na své místo. Konečně! Usedla k oknu a za chvíli získala společnost – ženu a muže. Všimla si jich už během čekání. Odhadovala je na věk něco po čtyřicítce. Tedy přibližně ve stejném věku jako ona. Žena se neustále něčím ládovala a muž pročítal noviny. Rovněž spolu nijak extra nekomunikovali.

Nepřekvapovalo ji to.

„Dobrý den,“ pozdravili ji oba a pousmáli se. Slušně odpověděla a doufala, že usne na většinu cesty. Žena vedle ní pokračovala v jídelním rituálu. Nejspíše zaháněla stres jídlem, nebo si prostě chtěla na dovolené dopřávat. Nejprve si poručila sekt, za necelou půlhodinku pomerančový džus a spořádala i dva pytlíčky slaných krekrů.

„Nedáte si něco?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Agáta letušce, protože příděl vody a mini pytlíček slaného pečiva jí zatím bohatě stačil. Raději se otočila ke spolucestujícím zády a zavřela oči. Chtěla už vběhnout do moře, stačilo přežít tuhle zatraceně zdlouhavou přemísťovací trasu.

Nejspíše i na chvíli usnula. Měli za sebou tři hodiny letu, když se probrala.

Manželé byli vzhůru. Muž se rozčiloval.

„Akorát děláš ostudu! To se musíš pořád tak přecpávat? Mladá paní, moc se vám za manželku omlouvám.“

„To nic, stane se,“ pousmála se Agáta, ale uvnitř pěnila zlostí. Paní po její levici se vzbouřil žaludek. Vypadalo to, že si ještě hodně užije. Raději nekomentovala nepříjemný zápach. Sehnula se pro kabelku pod sedačkou před sebou a vyndala mokré, vůní napuštěné, kapesníčky. Pak se začala prohlížet. Spala a netušila, jestli se paní netrefila i mimo připravený pytlíček. Agátě se z toho hnusu také začal zvedat žaludek. Zatoužila po čerstvém vzduchu někde v úchvatné české krajině.

„Že já kráva nejela radši někam na kole do Beskyd!“ zamumlala si, když párek odkráčel na toaletu.

Naštěstí si paní již odepřela další jídlo. Do Bangkoku doletěla bez dalších trapných estrád a žaludečních útrap.

***

Do hotelu ve městě Pattaya museli ujet dalších devadesát minut autobusem. Utrmácená a celá ulepená od potu vystoupila před hotelem. Pouhý pohled na luxusní sídlo z ní smyl veškerou únavu a pochyby.

S klíčem v ruce se přemisťovala od recepce ke svému pokoji a všimla si, že stejný hotel obývá i pár z letadla. Paní vypadala dosud pobledle. Pán na ni mrkl.

Ne, nezdálo se jí to. Dost vyzývavě. Nenápadně se s ní snažil navázat kontakt.

Což o to, vypadal velice zajímavě. Vysoký muž s mírně zvlněnými hnědými vlasy a s pronikavýma zelenýma očima. Zájem mu oplatila úsměvem. Víc mu nehodlala darovat, jelikož manželské páry znamenaly uzavřenou kapitolu. Nevepsala by zde ani řádek navíc, aniž by neriskovala přistižení přímo na místě činu.

Rozhodla se ignorovat nahozenou udičku k dalšímu sbližování. Ovšem, dosud netušila, že se do jejich osudu vplete daleko víc, než by kdy chtěla.

***

Báječně se prospala. Po vydatné snídani formou bufetu vyrazila na přilehlou písčitou pláž. Ani včera si neodepřela bližší seznámení se zdejším mořem. Po osvěžující sprše v hotelovém pokoji se vydala za koupáním v moři. Nevydržela déle než hodinu, ale i tak zářila spokojeností. Ještě se před večeří stačila projít hotelovým komplexem, umístěným v klidné části jižní Pattaya Bay. Bydlela v nádherném prostředí. Hotel stál v okouzlující tropické zahradě, kde nechyběly laguny a vodopády.

Sice hotel a moře oddělovala silnice, ale ani tak nelitovala místa, které si pečlivě vybírala z katalogů cestovek.

Při rozhlížení si přidržovala klobouk na hlavě. Vybírala nejvhodnější místo, kam se uloží. Náhle zaslechla volání v češtině.

„Mladá paní, pojďte k nám. Máme tu volno.“

Zaostřila a protočila panenky. Volala na ni známá paní z letadla. Slunili se společně s mužem. Momentálně nepotřebovala žádné navazování přátelství z rodné hroudy.

Paní se činila, znovu křičela a mávala rukama nad hlavou. Na Agátu hned koukalo několik desítek lidí najednou. To jí ještě scházelo! Chtěla zmizet, ne na sebe zbytečně upoutávat pozornost. Hysterické scény rozhodně nepředvede, zblízka se jim omluví, čímž se jich snad zbaví nadobro. Nasadila milý úsměv a přistoupila k jejich stanovišti pod slunečníkem.

Navzájem si popřáli dobrý den. Žena se ihned rozmluvila.

„Udělejte si pohodlí. Jste štíhlá, krásně se vejdete. Chichi, trošku vtipkuji.“

„Nechci obtěžovat. Omlouvám se, najdu jiný plácek.“

„Ani trochu neobtěžujete. Mám u vás jisté resty. Ráda bych se omluvila za ten nešťastný včerejšek v letadle. Nebo už předvčerejšek? Cítila jsem se neskutečně zle. Nevypadla ze mě ani krátká věta na omluvu.“

„Váš muž se omluvil. Navíc i mně se to mohlo stát.“

Usmála se na oba. Na mžik zaznamenala vypracované svaly na břichu a na rukách u muže v plavkách. Určitě pravidelně navštěvoval posilovnu. Musela uznat, že neví, jak by její tělo reagovalo v jeho delší přítomnosti. Naštěstí nehrozilo žádné svádění, když aktuální sestavu doplňovala další žena. A jemu hodně blízká…

„Ale nestalo. Víte, Věrka je někdy strašně hrr do jídla a pak to takhle dopadne. Neztloustne, ani kdyby snědla pečený prase na posezení, ale žaludek se pochopitelně občas bouří.“

„Ne, skutečně se už neomlouvejte. Přežila jsem hodiny v dopravních prostředcích. Momentálně si ráda užiju moře.“

„A vy jste tady úplně sama? Jestli ano, tak vás nesmírně obdivuju,“ ptala se zvědavě černovlasá paní hubené postavy a vykulila malé hnědé oči.

„Ano, manžel příliš neholduje cestování. Vlastně vůbec. To víte, kriminalista. Pořád řeší nějaký důležitý případy, a tak musím jezdit do ciziny sama nebo s kámoškama. Bohužel, moje známá tuhle cestu skoro na poslední chvíli zrušila. Nedá se nic dělat… Půjdu…“

„Tak váš manžel slouží u policie? A kam byste chodila? Zůstaňte s námi. Nám vůbec nevadí společnost. Že jo, Karle?“

„Jasně, zůstaňte. Proč byste se vláčela někam mezi cizince? Češi se v cizím prostředí líp seznamují.“

V duchu vrčela zlostí. No dobře, nezkazí jim radost. Hodinu či dvě přetrpí a pak odejde zpátky do hotelového pokoje.

„Tak dobře, díky za nabídku. Když už jste nakousli seznamování. Jmenuji se Agáta.“

„Věrka.“

„Karel. A tykání zapijeme třeba při večeři. Co říkáte, ženy?“

Obě se pousmály. Agáta si přistrčila volné lehátko. Překryla ho velkou osuškou a než ulehla, vytáhla z tašky krém na opalování.

„Jestli chceš namazat, jsem ti k dispozici,“ ozval se pohotově Karel.

„Věruš, nebude ti vadit, když mi tvůj muž namaže záda? Nebo jestli bys mohla ty, budeš moc hodná.“

„Jasně, jen ať maže. Proč by mi to vadilo?“

„Některý ženský žárlí i na mazání krémem. Už jsem dost zažila.“

„Prosím tě. Jen ať se činí. A mě namaž rovnou taky, jo?“

„A kde bydlíš, Agáto?“

„V Soutěsklicích, asi třicet kiláků od Prahy.“

„Aha, tak tam to znám jen z doslechu. Onehdy se tam ztratily dvě mladý blondýny. Dost o nich psali v novinách. Ani nevím, jestli je našli?“

„Ne, bohužel.“

„To řešil tvůj muž?“

„Ještě s dalšíma parťákama. Je to přibližně rok a půl zpět. Dočista se po nich slehla zem. Nemají žádné další stopy.“

„Škoda. Moc hezký holky podle fotek. Znala jsi je osobně?“

„Ne, neznala.“

„A co ještě tvůj muž řeší? Určitě hodně velký případ, když se vzdal exotický dovolený.“

„Ničeho se nevzdal, nic podobného ani nezamýšlel. O případech nesmí moc mluvit. Poslední dobou se ani na nic neptám, jde o samá depresivní témata. Člověk je po vyprávění zralý akorát na pořádnou dávku povzbuzovadel.“

„Hmm, chápu. Chystáš se na nějaký výlet, co nám nabízejí? Na jedné z nástěnek před jídelnou vyvěsili rozpis míst. My si vybrali fakultativní výlet do Bangkoku. Dál uvažujeme o krokodýlí farmě a sloním trekingu.“

„Bez váhání volím projížďku na slonovi. Těším se i na Bangkok, ale hlavně na potápění.“

„No ne, tady se někdo rád potápí? Nečekal bych to od tebe. Moc rád zase jednou prozkoumám terény pod mořskou hladinou. Věru tohle neláká.“

„Klidně se ke mně přidej, jestli potřebuješ společnost. Bude fajn mít na lodi někoho známého.“

„Díky, v hotelu se domluvíme konkrétně.“

„Prosím tě, co budeš zase šaškovat? Kdy ty ses potápěl naposledy? To už je fakticky dost dávno. Nepředváděj se a radši seď na pláži.“

„Věro, nech si ty řeči. Potápění ti nikdy nevonělo, tak nekaz radost ostatním.“

„A seš si jistý, že to ještě zmákneš?“

„Stejný jako jízda na kole – nikdy to nezapomeneš, když se to jednou naučíš.“

„Tak si jeď, kam chceš. Pak si ale nestěžuj, že tě bolí tady a támhle. Možná si základy pamatuješ, ale tělo zestárlo a klidně dostane šok.“

„Nic nedramatizuj, jo?“

Agáta se raději zvedla a bez řečí odešla vyzkoušet poklidné moře. I z dálky slyšela další ostrou výměnu názorů. Dobře, že nemusela řešit podobné věci.

Spokojeně skočila do vln a vynaložila veškeré úsilí, aby co nejrychlejším tempem odplavala daleko od pláže plné lidí.

***

Věra a Karel Kubáčkovi si ji nejspíše vybrali za zpestření pobytu. Měla je stále v patách. Narazila na ně několikrát za den.

Od Věrky se dozvěděla snad už o všech jejich životních strastech a slastech. Karel ji zval na drinky a vyzvídal podrobnosti o potápěčských zkušenostech. Zároveň ji doslova propichoval očima. Ani na okamžik neuhnul ze směru Agátina pohledu.

Občas se podřizovala jejich „lákavým“ nabídkám. Dotěrnost ji štvala, ale zároveň v sobě měla asi příliš slušnosti je poslat na ona místa. Stala se pronásledovanou a jedinou únikovou cestu nacházela v mořských hlubinách.

„Agátko, přece nebudeš chodit po památkách sama?“

„Mně to vůbec nevadí.“

„Nestyď se. My jsme něco jako tvoje zdravotní hlídka a přátelé v jednom balíčku.“

„Nejsem nemocná,“ odsekla už trochu naštvaně.

Věra se uchichtla. Oba se na moment třásli v euforii radosti. Vzdálila se o několik kroků.

„Kam mizíš?“

Lekla se. Věra trhla její rukou a táhla ji neomaleně zpátky. Tahle ženská mohla hrát hlavní roli v hororu o klíšťatech. Příjemně upravená a dostatečně vlezlá si ji dovolila přitáhnout k sobě. A ty její zvláštní oči, čekající na snadnou kořist.

Po těle jí naskočila husí kůže z představy, že si Věra vyžádá něco speciálního. Možná oba. I když manžel byl viditelně pod pantoflem a snažil se vždy vyhovět své rázné ženušce. Mohlo jít o hru. Líbeznými hlásky ji lákali na med. Přikývne a zavřou ji do klece!

Bože! Měla by přestat myslet na zločiny světa a nevidět v každém dobře se přetvařujícího zločince. Přikázala si „Dost s podezíráním“.

Kývla jim na výlet. Nedalo se nic dělat. Na odmítnutí dosud nenašla odvahu, ale během poznávání jistě zaměří svou pozornost na památky a ji nechají na pokoji.

Výletování se naštěstí vydařilo. Nejprve společně prošli trasu městem Pattaya. Dostali se do úchvatné zahrady s expozicí nazvanou Malý Siam a svět s historickými a současnými miniaturami monumentů a staveb v Thajsku i jinde ve světě. Obdivovali komplex klášterů a chrám a také dvanáct metrů vysokého zlatého Buddhu, umístěného dvanáct metrů nad přímořským letoviskem.

Po úspěšném zvládnutí dne v jejich společnosti uznala, že si na ně konečně zvykla. Přestali jí lézt na nervy. Bavila se zcela od srdce. Neváhala využít jejich společnosti i pro výjezd do Bangkoku. Tentokrát se jí Karel věnoval až moc nápadně. Dokonce odhadovala, že chce vyburcovat vlastní ženu k žárlivosti. To se mu očividně dařilo.

Věra se dostala do nebezpečné linie žárlivosti. Agáta nestála o problémy. Nejraději by se oběma ztratila z dohledu, ale to zvládla až druhý den. Lodí se vypravila na ostrov Koh Larn. Vykoupala se v krásně teploučké vodě. Tyrkysová průsvitná barva oplývala neskutečnou nádherou. Korálová výzdoba dotvářela jedinečný kout země, kde si člověk připadal stále rajsky.

***

Další den se jela potápět. Konečně! Celodenní zábava obstarala příjemné vyladění. Podmořský svět uměl lidskou duši očarovat svou pestrostí a barevností. Trochu pociťovala pálení v očích, ale nešlo o nic drastického v porovnání s prožitou nádherou.

Vrátila se k večeru dost vyhladovělá. S velkou chutí zašla do hotelové jídelny a nandala na talíř hromadu ostrých i sladkých jídel. Talíř se doslova prohýbal pod nejrůznějšími lahůdkami. Ještě se určitě vrátí pro nálož osvěžujícího tropického šťavnatého ovoce.

Rozhlížela se po místnosti a hledala vyhovující místo. V ten moment si všimla Karla. Divné! U stolku seděl úplně sám a popíjel vodu. Spíše vypadal, že přemýšlí o něčem vážném a pouze si hraje s poloprázdnou sklenicí. Rozmyslela si samotu a za chvíli stála vedle něho.

„Mě snad šálí zrak. Co ty tady tak sám? Kde máš Věru?“

„Ááále, už odešla.“

„A ty ne?“

„Ještě chvíli posedím.“

„Můžu?“

„Jasně, přisedni si. Aspoň se mi zlepší nálada.“

„Copak? Manželská krize?“

„Dejme tomu krizička. Nic vážnýho, ale nervy si zajezdily pořádně.“

„No jo, taky podobný situace znám. Ale neboj, mračna se přeženou a život se dostane do normálu.“

„Není normál málo?“

„Co velkého a neobyčejného by sis přál?“

„Nevím. Když tak přemýšlím, nejsem zrovna extra náročný. Stačilo by nadšení pro cokoliv. Žádný ošklíbání nad jakýmkoliv návrhem. Žádný příkazy, nadávky a věčný rozumování. Něco jen tak od plic říct a zvolat: ‚Báječný! Jdeme na to.‘“

„Mluvíš o sobě, nebo o Věrce?“

„O té druhé možnosti. Poslední dobou mě brzdí v rozletu. Bez protestů se podřizuju jak největší ňouma světa.“

„Stačí si prosadit svou věc, kvůli jiným zájmům tě přece nezabije.“

„Tys ji nikdy neviděla rozčílenou. Hodně se krotí na veřejnosti. Horor je proti její režii slabý odvar.“

„Dobře, rozčílí se. Jednou, dvakrát, třikrát… To ustojíš. Neustále ji to nebude bavit. Je pochopitelný, že je zvyklá na tvoje ustupování a novoty se jí moc nezalíbí. Ale poleví. Určitě ano.“

„Ženská ženský rozumí asi dobře. Ale stejně by mohla být krapet jiná. Proč nejsou ženský plný pochopení jako ty?“

„Já? Myslíš, že jsem nějaká víla dobrotinka? Ani náhodou. Momentálně mám takový klidnější období. Žádná bouře ve mně neexploduje. Hormony nedovádějí. A umím radit ostatním. Nevím, jestli úplně dobře.“

„No, počkej. Chceš říct, že máš i daleko divočejší období? Potápíš se, šnorchluješ, plaveš až někam za žraloky, jezdíš na slonech…“

Zasmála se.

„Zkouším kde co. Baví mě to. Mimochodem, dnešní potápění nemělo chybu. Naprostý ideál. Vyjeli jsme dost daleko, já se proháněla mezi hejnem tuňáků. Viděla jsem kanice, trnuchy, perutýny, leopardí žraloky a mnoho dalšího z mořského života. A kdy ty začneš prozkoumávat život pod hladinou? Čas se neúprosně krátí…“

„Taky bych rád prozkoumal nějakou průzračnou zátoku nebo lagunu. Proplouvat mezi spoustou malých rybiček, barevných korálů, murén, barakud…“

„A co ti brání?“ popíchla ho a spiklenecky mrkla.

„Vlastně nic.“

„Možná někdo jo…,“ zašklebila se a přivedla ho do rozpaků.

„Pravda. Někdo ano.“

„Tak to změň! Ne zítra, za týden nebo příští rok. Hned! Určitě to stojí za námahu vzdorovat i vlastní manželce. Ale rozhodni se sám.“

Vzal si z jejího talíře malý závitek. Neprotestovala. Přemýšlel a ona v tom chvilkovém tichu vychutnávala smažené krevety.

„Počkej tady. Vrátím se.“

Zmizel a znovu ho zaregistrovala během konzumování misky s kousky ananasu, liči, manga a papáji. Vracel se nadšeně. Viditelně ho opustily všechny chmury, kterými se zaobíral před několika minutami.

„Udělal jsem to.“

„Co?“

„Dvě potápky zažijou pořádný tanec. Těš se, Agátko!“

„Přihlásil ses? Skvělý. Vidíš, ani to nebolelo.“

„Ano, stačilo málo a člověka pohltí kus štěstí. Co to oslavit?“

„Jak? Uděláš pravou party s dortem, barevnými ozdobami, konfetami a mořem vína?“

„Stačí obyčejný pozvání na víno do baru. Bereš?“

„No dobře, ale žádný přehánění, jo? Musíš se vrátit k ženě včas.“

„Neblázni. Trucuje, což znamená, že mou nepřítomnost zaznamená až tak někdy kolem půlnoci.“

Oba se rozesmáli. Dobrá nálada je neopouštěla ani během cesty k barovým židličkám. Zabývali se pouze sebou a nevnímali nic kolem. Ani jeden si nevšiml, že je Věra zahlédla. Zrovna se dobře bavili, smáli se a vypadali nesmírně šťastně. Nepřišla jim dělat žárlivou scénu. Okoukla situaci a odkráčela v hlubokém zamyšlení ven z hotelu.

***

„Radost až do rána. Neříkej, že jsi proti!“

„Já? Ani náhodou. Ale, co tvoje hlídačka domácího štěstí? Nevletí sem do hodiny policejní komando a nezačnou shromažďovat důkazy z každé skleničky, kterou jsme spolu vypili?“

„Nezapřeš vliv tvého manžela. Klidně mu můžeš dělat záskok…“

„No, to určitě!“

Ne, nerozčilovala se. Smála se, bavila a vlastně nechápala, jak jí mohl Karel připadat nezajímavý. Hodiny ukazovaly chvilku po třiadvacáté. Takřka tři hodiny tu bez zábran mluvili o všem a k tomu si nechali nalévat víno. Padla i jedna vodka. Viditelně měla náladu na bodu nejvyššího štěstí. Zábrany úplně odpadly. Odvažovala se laškovat v intimnějším duchu. Její představy o pokračování noci se týkaly sblížení, líbání a náruživého sexu. Karlovy myšlenky se určitě ubíraly stejným směrem. Rozhodli se ukončit barové posezení. Odvedl ji až přede dveře jejího pokoje. Otevřela.

„Pozvala bych tě dál, ale…“

Nezmohla se na další slovo. Pevně ji sevřel v náručí a vnikl jazykem mezi její vlhké rty. Vtlačil ji za dveře a ty hlučně zaklaply. Dál už nevnímala nic jiného než jeho horké dlaně hladící kůži na šíji, na prsou, bocích. Stačil mžik, aby oba leželi nazí v posteli. Jejich rychlé spojení vyústilo ve slastné výkřiky. Leželi v objetí a věděli, že tento výbuch značil pouze začátek pořádně vášnivé exploze.

Znovu se líbali. Pevné stisky doplňovalo rytmické pohupování obou těl. Touhy se nedají zastavit. Přichází nečekaně, a když dostanou příležitost, přemění se v prudký výbuch. Vášnivá erupce nesleduje nic kolem. Vše se odehrává v jedné bublině, kde se shromáždila spousta něžností, laskání, polibků, potu, potěšení.

Návrat do stavu, kdy muž potřebuje právě teď prudce vniknout do ženina klína, přicházel se stále silnějším účinkem. Měnili polohy, oddávali se jeden druhému a přestali vnímat i nepříjemně vrzající postel. Usnuli až vyčerpáním. Spánek však netrval dlouho. Karel Kubáček si uvědomoval důležitost svého návratu do pokoje k ženě. Pomalu se zdvihal na posteli a koukal přes Agátino tělo na noční stolek s budíkem. Odpověděla mu dřív, než stačil pořádně zaostřit.

„Už je půl pátý. Průšvih, co?“

„Netrap se tím. Vyřeším to.“

„Vůbec jsme se nevyspali. Máme čekat u lodi už v sedm.“

„U jaký lodi?“

„Zapomněls? Dvě potápky…“

„Aha! Díky za připomenutí.“

„Nerozmyslel sis to?“

„Ne, proč?“

„Asi budeš muset něco žehlit.“

„Už jsem několikrát žehlil. Dokonce bych řekl, že mám dostatečnou praxi k tomu, abych získal v tomhle oboru vedoucí funkci.“

„Dobře. Tak nepropásni vyplutí na moře. Počkám tam na tebe.“

„Zlatíčko, už se nemůžu dočkat.“

Poslala mu vzdušnou pusu. Jen co za ním zaklaply dveře, nadávala si, jak je blbá. Rozhodně nepotkala svatouška. Vyspala se úplně normálně s děvkařem s bohatou praxí. Skoro ho litovala, jaké má doma peklo, zatímco tvrdá drezúra nejspíše představovala jediný způsob ovládnutí záletnických sklonů. Ano, nepoučitelná dáma! Stále snící o princi bez jediné vady. Věrníky najde akorát v muzeu. Nevěrníky hledat netřeba, objeví se v pravý i nepravý čas – kdykoliv.

Kdy už pochopí, že každý chlap má něco? Jen doufala, že její milenec na jednu noc bude mít tolik rozumu, aby je neprozradil. V opačném případě ji čeká až do odletu učiněné peklo.

***

Člověk zažije během života mnoho „poprvé“. Právě dnes spočine úplně prvně v mořských hlubinách po sexem nabité noci. Jen doufá, že neusne nebo se nezasní někde u žraločí tlamy. Každý provozovatel hlásal zkoumání bezpečných zón, ale kdo ví? Klidně se stane úplně neplánované.

Už asi podesáté kontrolovala hodinky. Karlovo nadšení a jistota zvládnutí situace nejspíše vyprchaly hodně brzy po návratu k partnerce. Spíše ho žehličkou praštila po hlavě, než mu dovolila něco uhladit a srovnat do bezchybného komínku. A co když se rozmáchla plnou silou a muž tam leží v tratolišti krve?

Ušklíbla se odporem nad vlastní představou. Fantazii by měla přenechat umělcům.

Ne, nedorazí. Usiloval o milostné hrátky. Dobrodružství bez možnosti se pořádně uvolnit kdesi v pokoji mu absolutně stačilo a nepotřebuje se předvádět ve vlnách. Sotva spolkla hořkost a smířila se s neúspěchem, přicházel.

Zadumaný, zachmuřený, ale s vypůjčeným potřebným potápěčským vybavením. Usmála se na něho.

„Skoro pozdě, ale přece.“

„Hmm.“

„Nevypadáš vůbec nadšeně. Asi dost blbý, co? Pustila tě, nebo jsi zdrhnul?“

„Až pak. Jdeme!“ pokynul směrem k lodi. Měli nejvyšší čas se přidat k ostatním ze skupinky potápěčů.

Posadili se vedle sebe. Karel sladce cukroval, dotýkal se jí a lichotil. Přemáhal se. Nemusela být odbornice na vztahové situace, aby nevěděla, že ho něco dost trápí.

„Tak vyklop, co tě žere?“

„Agátko, ženský dělají chlapům ze života velkej bordel. Nikdy nepochopím, jak hluboko lze klesnout jen pro trochu pomsty.“

„Pomsta? Ale, ale… chci podrobnosti.“

„Vrátil jsem se do pokoje. Vklouzl jsem jak myška, ale nemusel jsem se namáhat.“

„Nespala? Slyšela tě!“

„Ne, rozhodně mě neslyšela. Zato já bych nejradši tu její hlasitost dost ztlumil. Představ si, překvapil jsem ji v nejlepším s tím hnusným Němcem od bazénu. Chápeš? Ona si vybrala nějakýho uslintanýho dědka, jen aby mi dokázala, že má taky na sex mimo manželskou postel.“

„Aha. Překvapení. Aspoň si nemáte co vyčítat.“

„Jak nemáme? Vybírám si ženy na úrovni, ne úchyláky.“

„Dík za kompliment. Ovšem Věra má nejspíš úplně jiný tužby než ty.“

„Ještě se jí zastávej. Kdo ví, s kým vším se kurvila za mými zády. Vypadala, jako kdyby to provozovala za prachy. Zrovna byla na čtyřech a on to do ní pral zezadu. Určitě užíval nějaký prášky na erekci, protože jinak by tak rychle nemohl změnit pozici a dělat jí to na plný koule…“

„Ušetři mě detailů, buď tak hodný.“

Skutečně nechtěla znát podrobnosti. Nejspíš se tam ještě nějakou dobu díval, protože pohled na cizího chlapa s vlastní ženou může někoho i dost vzrušit. A zrovna tak po ránu, když se vrací od milenky na pár hodin.

„Pak to se mnou probereš, že jo?“

„Proč? Vždyť není co. Viděl jsi, slyšel jsi, odešel…“

„Agát, ženská má na to určitě nějakou speciální teorii. Proč jde pěkná ženská s takovým odpudivým chlapem? Tlustý plešoun, od pohledu úchylák. Co to je sakra za zvrhlost? Věra má na lepší, klidně mohla sbalit mladýho číšníka.“

„Hele, asi kouzlo osobnosti. Tobě nedrásá nervy, že s někým šla, ale spíš s kým. Tak jí příště vyber někoho sám. Jen vynechej moji osůbku, nejsem lesba.“

Vstala a připravovala se k akci. Doufala, že po návratu Karla přejde chuť nutně zmapovat situaci a najít nejvhodnější vysvětlivky pro všechny etapy cesty k vyvrcholení.

Trvalo přibližně hodinu, než se jí otevřel přenádherný podmořský svět. Ve vodě, obklopená mořskými živočichy, si snadno představovala své převtělení do jednoho z nich. Jednou se stala korálem, jindy sardinkou, delfínem nebo mořským koníkem. Neopovrhla by ani tělem medúzy či žraloka.

Při vynoření v ní převažoval pocit nevýslovné krásy a dokonalosti. Zasněně se dívala kolem sebe. Na moře, na nebe, na lidi kolem…

A pak si uvědomila podivný chaos. Něco způsobilo neobvyklou situaci. Záchranářský tým skákal do vody. Agátino srdce začalo poplašně tlouct. Vystrašeně zavolala:

„Karle, kde jsi? Karle?“

Prolétla přítomné tváře, ale tu správnou známou prostě neobjevila. Karel už měl být zpátky na palubě. To on scházel do počtu…

Polilo ji horko. Opřela se o bok lodi a nahlédla do moře. Zrychleně dýchala, těkala očima do všech stran kolem, snažila se nabrat klid, ale nedařilo se.

„Karlééé, to mi nedělej!“ zařvala, jako by měl schopnost ji uslyšet. Několik minut jí připomínalo měsíce čekání. Čas, který se zastavil a nechtěl postupovat dál podle dosavadních zvyklostí.

Zanedlouho ho bezvládného vytahovali z moře na palubu.

Nechápala, proč se ta hrůza odehrává. Proč se jednoduše neprobudí a nejde trávit příjemný dovolenkový den na pláž.

Nehysterčila. Pozorovala ho zpovzdálí. Nehýbala se. Jen její zrak tupě zaměřoval bezvládné mužské tělo.

Konečně. Záblesk naděje. Přiblížila se a pokusila vydolovat slabý úsměv. Částečně se ho podařilo oživit, ale nevnímal nic kolem sebe. Mozek musel zůstat v bezvědomí déle, než zaručovalo návrat obvyklých funkcí.

Nepoznal Agátu. Netušil, kde je, kdo je a proč vlastně dýchá na tomhle světě. Oklepala se z největšího šoku. Přisedla k němu, nešetřila slovy a neustále ho povzbuzovala k životu, i když netušila, zda nepůjde o zbytečnost.

Za deset minut dorazil vrtulník. Leteckou přepravou do nemocnice pro většinu skončilo právě proběhlé drama. Ne pro Agátu. Nikdo z přítomných nedokázal zapudit špatnou náladu tak obtížně jako ona…

***

Doploužila se do hotelu. Netoužila po ničem jiném tolik, jako po zavrtání se kamsi do podzemního tunelu. Mizerné pocity by z ní neserval ani profesionální komik. Celou dobu se třásla. Zuby už přestaly cvakat, ale ten pocit podivného chvění neustupoval ani přes sebevětší snahu. Navíc jí dusivé horko vysálo poslední zbytky energie.

Nervová slabost byla prevít…

Jakmile se ocitla na recepci, postavila se opodál. Čekala, až tam zůstane úplně sama. Skoro nepřítomně se anglicky ptala sličné dívky, zda nevědí něco bližšího o stavu Karla Kubáčka.

Mladá recepční zamítavě kroutila hlavou. Agáta se odebrala k sobě na pokoj, kde se pouze převlékla do kalhotek a lehkých bavlněných minišatů. Plácla sebou na postel a slzy jí stékaly po tvářích. Déle už v sobě neunesla držet to nesnesitelné napětí. Rozbolela ji hlava. Dlouho se dívala do stropu, nebo prostě zavřela oči a prosila všechny svaté i nesvaté:

„Ať to přežije! Musí!“

Chvilku poté usnula. Probrala se až navečer. Nepotřebovala jíst, pít, bavit se. Neobešla se pouze bez informací vztahujících se k nešťastné události. Vyšla z pokoje. Snad zjistí vše brzy a nebude se muset vyptávat Věry.

Šmarjá, Věra! Ta ji určitě zabije, důvodů má hned několik…

Vždyť to zvenčí úplně jasně vypadalo, že ho navedla a přinutila.

„Slyšela jste to, mladá paní? Karel Kubáček zemřel při potápění. My ho ještě kryli a nechali mu u nás v pokoji zapůjčenou potápěčskou výbavu,“ vybalili to na ni hned dva kluci, sousedící s Věřiným pokojem. Postávali kousek za recepcí, v místnosti s ratanovými křesílky a palmami.

Hrklo v ní. Musela se přeslechnout. Přistoupila k nim a přeptala se.

„Zemřel? Nespletli jste se?“

„Ne, manželka se tu hroznou zprávu dozvěděla před chvílí. A my si z ní ještě ráno utahovali, že jí manžel nadobro upláchl.“

Zachytila se hrany stolku. Stačilo málo k pádu na tvrdou zem. Podle jejich zpráv si už Karel musel potápění naplánovat dříve, než se odvážil přihlásit. Fajn, nenesla úplnou vinu, ale nijak se jí neulevilo.

„Bože, tak to nezvládl. Já s ním absolvovala to zatracený potápění. Tedy, plavil se stejnou lodí a do stejného potápěčského místa. Moc se těšil. Nejspíš neodhadl svoje síly. Tvrdil, že je zkušený potápěč, jen měl několik let pauzu.“

„To tys ho zabila, čubko! Kdo jiný? Bez tvýho nátlaku by nikam s potápěči nelez.“

„Věro, neblázni… Je mi to moc líto… “

„Líto? Asi moc ne. Nalákala jsi ho do pasti a zabila. Manželka policajta. Hmm. Zákeřná hyena, která moc dobře ví, že se jí nic nestane. Viď? Máš všechny způsoby zabíjení v hrsti. Ale já ti nedaruju jeho smrt. Brzy poznáš, kdo je vlastně Věra Kubáčková.“

Propíchla ji pořádnou dávkou hadího jedu. Raději nic nekomentovala. Krev čerstvé vdově pěnila v žilách natolik, že by neváhala vytáhnout z kapsy zbraň a zamířit na cíl.

„Paní, uklidněte se. Říkala jste, že šlo o selhání srdce. Skonal při převozu do nemocnice. Nikdo ho nezabil. Tělo prostě neuneslo zátěž. Člověk nikdy neví, kdy nadejde jeho poslední chvilka. Tisíckrát se nic nestane a jednou ano. To úplně stačí,“ ozval se jeden z přítomných mladíků.

„Ještě se tý děvky zastávejte. Odlákala mi muže. Vychrápala se s ním a asi zjistila, že nic víc nezíská.“

„Věro, prosím tě, o nic podobného nešlo. Doprovodil mě do pokoje. Vypili jsme si společně kávu, nic víc.“

Záměrně lhala. Nevysype veškerou pravdu všem přítomným čumilům přímo pod nos. Erotické hrátky přece nijak nesouvisely se smrtí v moři. Když půjde do tuhého, přizná se policii, ale rozhodně ne Věře! Sama měla škraloup. Kdo ví, jak moc Karla vzal ten pohled na jindy poslušnou ženušku. Anebo to neudělala poprvé? Z mnoha příběhů však věděla, že když je jeden nevěrný, neznamená to, že druhý z páru dostal úplně stejná práva.

„Nevěřím ti! Zákeřná čubko, zmije… využila jsi ho k vlastnímu potěšení. Vylákala jsi ho tam, kam by se sám od sebe stoprocentně nehrnul.“

„Karel moc toužil po dobrodružství. Bavilo ho spoustu věcí, ale tys mu všechno zakázala.“

„A tys převzala velení! Kdo ti dal právo? Kdo?“

„Uklidněte se, paní.“

„Uklidním se, až tahle ženská taky zemře!“ zařvala z plných plic na mladého muže, popadla třicet centimetrů vysokou kamennou sošku, vystavenou na jedné ze skříněk s časopisy, a vrhla se na Agátu. Ta se kryla, ale nezabránila dvěma silným úderům přímo do břicha a následně do levé ruky. Spadla na zem, bouchla hlavou o hranu stolu a útočnice se znovu vrhla na kořist. Mladíci však duchapřítomně zakročili. Další pokračování pranice zastavili těsně před začátkem a odtáhli běsnící ženu až k recepci.

„Zrůdo, taky špatně skončíš!“ zaječela Věra, snažící se dostat ze sevření silných mužských paží. V ten moment však omdlela. Nastalo ticho po bouři.

„Jak se cítíte? Nezranila vás?“ ptal se urychleně mladík Agáty v době, kdy volali z recepce záchranku.

„Ne, děkuji,“ usmála se Agáta. Držela se za břicho. Nesnesla pomyšlení na prohlídky. Chtěla zmizet a ztratit se všem z dohledu.

„Měl by vás prohlédnout lékař. Ty rány vypadaly děsivě. Dovolím si vás prohmatat, jestli nejde o zlomeninu.“

„Děkuji, jste hodný, ale nepřidělávejte si starosti.“

„Nepřidělávám. Jde o mou budoucí práci.“

„Aha. Ale stejně, nic mi není. Nebojte, mám tuhý kořínek. Bez pořádných modřin se to neobejde, ale jinak nic extra.“

„Dobře, jak myslíte. A nic si z té dámy nedělejte, utrpěla šok. Ráda by někoho obvinila. Kdyby se vám přitížilo, zvracela jste, zvedla se vám teplota nebo se cítila malátná, neváhejte přijít.“

„Ano, děkuji. Chápu. Jste hodný, raději půjdu do pokoje, abych nikoho nedráždila.“

„Kdybyste cokoliv potřebovala, ozvěte se určitě. Pokoj číslo 363. Oba studujeme třetím rokem medicínu, rádi pomůžeme.“

„Jste hodní, snad půjde jen o neškodné ranky a nepříjemný zážitek.“

Zvedla se a pomalu odcházela. Studenti medicíny odvedli dobrý kus práce. Věru nejen oživili, ale i zklidnili. Místní lékař se rozhodl ji převézt do nemocnice na vyšetření. Agáta se kolem nich tiše proplížila a zavřela se v pokoji. Nevycházela až do odletu zpět do Prahy.

Kapitola 2

Agáta Christová si o teplém červnovém poledni klapala podpatky nových lodiček a štrádovala si spokojeně po náměstí v Soutěsklicích. Z úst by jí sotva někdo odtrhl nebezpečně nakažlivý úsměv. Cítila se dokonale, báječně a nesmírně slunečně. Jako pokaždé, když se vrátila z dovolené z ciziny.

Nepříjemný zádrhel na konci pobytu s ní zacloumal, ale stačilo pár dní, aby se vzchopila a oprostila od zbytečného stesku a nespravedlnosti. Na druhou stranu žila roky s policistou. Moc dobře věděla, že stačí krátký okamžik, aby se někomu zhroutil dosavadní smysl života a musel se vypořádat s danou situací s vypětím všech sil.

První noc po Karlově smrti a Věřině útoku sebou mlela v posteli. Pořádně se nemohla ponořit do uklidňujícího spánku. Několikrát se jí sice podařilo na chvíli zabrat, ale v těchto momentech ji přepadávaly představy zápasu v mořských vlnách. Nakonec vždy sama vyvázla a radost z vítězného zápasu ji přešla na palubě, kde se vyčerpaná střetla s bledou Karlovou tváří. Bez života.

Vyspala se až v letadle z Bangkoku, odkud letěli o sobotním večeru. Doma se už snažila vyzařovat samou pozitivní energii a obvyklý elán. Náladu jí nedokázal zkazit ani manžel Petr, když spíše ze slušnosti zahuhlal:

„Tak co, jak bylo?“

„Nádherně! Někdy bys měl vyrazit se mnou…,“ usmála se a povytáhla sarkasticky obočí. Věděla, že nabídka k cestování s manželem je nemožná. V duchu mu děkovala za tak oddané věnování veškerého času náročné práci.

Mezitím si mohla užívat pocitu volnosti. Jako v době, kdy patřila mezi neodolatelné teenagerky a prali se o ni nejkrásnější muži. Momentálně to se zápasením o 45leté tělo nebylo tak žhavé, ale rozhodně si nestěžovala na nedostatek přízně opačného pohlaví.

Důkazem byl i Karel. A zase se u něho zastavovala myšlenkami…

Sakra, nemusela se ta tragédie stát! Doposud cítila břišní svaly jako po přehnaném kruhovém tréninku. Břicho ani neodhalovala, stačila ruka s obrovskou modřinou.

„Co se ti stalo, Agátko?“ ptal se okamžitě manžel, když se doma oblékla do bílého tílka a chtěla si přes něj přehodit bavlněnou kostkovanou košili s dlouhým rukávem.

„Co myslíš?“

„No, tu velkou podlitinu nad loktem.“

„Aha. Pátrací geny se v tobě nezapřou, viď?“ usmála se a snažila se odlehčit situaci. Získala pár vteřin k vymyšlení zcela uvěřitelné výmluvy. Hlavně nepřiznat pravdu o žárlivé a pomstychtivé manželce, která ji hnusně zmlátila. Ano, polehčující okolnost se našla, ale…

„Když vidím vlastní manželku s velkou modřinou, nenechám to jen tak plavat. Je mi jasný, že se něco stalo. Povíš mi, co se stalo? Vypadáš vyděšeně a zmateně. Obvykle hýříš pohodou a vtipem po návratu.“

„Ano? To se ti zdá,“ odpověděla na druhou část dotazu. Asi pravé pocity nezamaskovala moc dokonale. Měla za to, že si jí muž extra nevšímá, ale stačil mžik a věděl o jejím stavu skoro vše. Hlavně, aby nechtěl pátrat po detailech. Jeden záchvat zuřivosti Věry Kubáčkové jí stačil do smrti.

„Tak co tedy? Jestli ti někdo ublížil, postarám se o jeho potrestání. Kvůli tomu zaletím i do Thajska.“

„Blázínku!“

Nasadila líbezný hlas, aby v něm nepodporovala podezření, že se něco pokazilo.

„Péťo, nejanči. Furt bys někoho zavíral a sjednával pořádek. Nikdo mě nemučil a nemlátil. Sklouzla jsem u bazénu a pěkně se natloukla.“

„Jsi si jistá?“

„Stoprocentně. Myslíš, že jsem stála v mlze a nepoznala bazén?“

„A proč mi připadáš taková přešlá? Nehraje v tom roli něco jinýho?“

„Únava. Děsná! Asi už stárnu a delší lety nezvládám jako dřív.“

„Hmmm.“

Od návratu si ji ještě několikrát pozorně prohlížel. Hledal stopy. Stala se tak špatnou herečkou? Nedokázala v sobě řádně uschovat stres z úmrtí člověka, se kterým se seznámila? Asi měli pravdu, když ji z místního divadla před pěti lety vyhodili pro nadbytečnost.

„Upřímně, Agáto. Tvoje hraní už není to, co bývalo,“ argumentovali tehdy a ona jim vůbec nevěřila. Informaci získala od své kolegyně. Zlatka si tak přišla k hlavní roli představení „Kafe a mlejnek“ od nadějného autora Arnyho Mikšíka.

Nehledala v umění nic stálého. Zúčastnila se několika konkurzů na reklamy a televizní seriály. Žádná role jí až na komparz nepřilítla. Zůstala doma. Zabývala se sama sebou a domácností. Petr nic nenamítal. Liboval si v teplých jídlech, i když většinou značně zdravých. Nestěžoval si.

Poprvé od příletu si vyrazila mimo zdi domova. Včera se všem volajícím takticky vymluvila. Dnes razantně skoncovala se schováváním a dívala se přítomnosti do tváře. O nehodě raději pomlčí. Možná jim o ní řekne, ale nešpitne ani slovem o tom, že by se s dotyčným znala blíž.

Každého by hned napadlo cosi ohledně mileneckého vztahu. Lidé jsou zlí. Rádi překrucují pravdy a jeden se pak nestačí divit.

Chtěla se vyhnout zbytečným fámám. Potřebovala úplně zapomenout. Ne, nic neprozradí. Ani kouskem věty…

„No, Kájo? To jsi ty? Na dnešek s tebou počítám.“

„A v kolik se stavíš?“

„Kolem čtvrtý nebo pátý.“

„Ale určitě, jo?“

„Jasně, to bych ti neudělala. Neboj, nezapomenu a určitě přijdu. Jo, fakt na sto procent.“

„Hlavně vezmi fotky.“

„Nahrála jsem ti je na flešku, aby ses mohla kochat podle libosti.“

„Dík, jsi hodná. A nechceš se stavit dřív? Dneska jsem celý den doma. Sloužím až zítra.“

„Hele, nic neslibuju. Momentálně jdu něco nakoupit do bijáku. Zajdu se domů převlíknout a ještě něco neodkladného zařídím. Dřív jak na čtvrtou to u tebe nevidím.“

„Tak jo, těším se.“

„Já taky. Zatím papa.“

***

Petr Christ si zapaloval první cigaretu z druhé zakázané krabičky, když někdo zazvonil. Šlo o jasné znamení. Rychle ji zastrčil zpátky a odhodil k velkému květináči. Měl by se víc držet zásad. Jasně si řekl, že omezí kouření tak, aby si za den neotevřel víc jak jednu krabičku. Sice žádný zázrak na cestě k nekouření, ale jedna je furt lepší než dvě a víc.

Kdyby byla Agáta už od sedmi doma, jak předpokládal, nemusel se k ničemu snižovat. Ani k hříchům. Navíc měl strašný hlad. V práci se celý den nezastavil a domů se vrátil k úplně studené plotně. Přitom mu Agátka slibovala gurmánský zážitek ve stylu thajské kuchyně.

Zvonek se rozdrnčel znovu.

„Zapomněla sis klíče?“ ptal se, když se několika kroky přemístil ke dveřím od bytu. „Sakra, promiň. Moje chyba, nechal jsem klíče v zámku.“

Rychle otočil klíčem v zámku a otevřel. Překvapilo ho, že nevidí svou ženu, a mlčel místo pozdravu.

„Ahoj, Petře. Můžu dál? Ta potvora se ani nestavila a slíbila kolem čtvrtý. Jsem děsně zvědavá na ty její fotky. Agáto, ty lemro líná!“ schválně volala hlasitě Agátina kamarádka. Nečekala na dovolení vejít, prostě se přesunula dovnitř a už se zouvala v předsíni.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezvěstná blondýna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.