RUINY UBITÉ LÁSKY

Valerie Theriel

Věnováno:

přeživším v ruinách lásky s rozemletým srdcem,

s přáním, aby se našel ten, kdo vyslyší jejich…

Volání

Staň se mým světlem v temnotách,

podej mi ruku, já mám strach.

Bolest a samota mou duši drtí,

vyrvi mě, prosím, z náruče smrti!

Nechci se v ruinách trápit a bát,

bezmocí nechat se ovládat.

Volám tě, pomoz mi bláhově snít,

naději ztracenou oživit.

V ruinách

V ruinách žití undina smutně sedí,

vzpomínky na mládí jí v očích slzy rodí.

Ó, Pravdo, pročpak všechno ničíš?

To ne já, moje milá!

Leč lidé, kteří se mne bojí.

Však tehdy mlčet, nezamkl by

král křížový ji v městě ruin,

řetězem zloby obehnaným,

ať nic nemůže tam a ani ven.

Tam válku zuřivou teď vedou…

Před zrcadlem undina si vlasy češe,

do očí zářících, jež lidi děsí, hledí.

Ó, Lásko, proč mě vždycky zraníš?

To ne já, moje drahá!

Leč lidé, kteří se mne straní.

Však tehdy mluvit, tak svatyně lásky,

nemusela by v hlubinách být skrytá,

za hradbou tajností a předstírání,

ať nic již nedostane se z ní ven.

Tam je to, nadevše jí cenné…

Své svůdné tělo undina si halí,

oděvem v barvě krve sytě rudé.

Svědomí moje, pověz mi, jsem zlá?

To ne ty, vílo, ty jsi čistá!

Leč lidé hřeší, protože jsou slabí.

Však nyní mlčet, není to snad hřích?

O pouhých slovech ale pravda není,

když nechce věřit umanutý tvůrce

zámku svých iluzí, jež po léta si hýčká.

To není cesta z kruté sudby osamění…

Tvář nestárnoucí undina si hladí.

Ó, Bože, řekni, k čemu je mi krása?

Když duši moji za ošklivou mají.

To ne, ty nejsi žádná zrůda!

Leč lidé haní, protože jsou slepí.

Však nyní mluvit, není to snad správné?

Ne, když král křížový nepřeje si slyšet,

jen řetěz zloby více utáhl by tobě,

až do krve a starých ran by se ti zaryl.

To není hrdinství, přivolat sobě zkázu…

Na loži z chladu proher undina již spí

a noc co noc sen stejný zdát si nechá,

že pravda s králem srdcovým se zjeví,

pak zámek iluzí se pod její vahou zřítí

a město ruin obrátí se v prach…

Však promluvíš a přijdeš, můj srdcový králi?

Čtenář

Čteš mě… Něžně…

Kroniku mého žití s vykreslenou duší,

po spoustě roků objemnou a ohmatanou,

od mnoha čtenářů i psavců neurvalých,

dnes opět opatrně zvedáš v pažích.

Ač vazbu má již notně oprýskanou,

nebloumáš nadále již v knihkupectvích,

jak ti, co stále za novinkou týdne slídí,

cedule s nabídkou bez povšimnutí míjíš.

Příběh ten pro druhé až příliš dramatický,

se zatajeným dechem opětovně louskáš,

obrazy rysů, děsivé hloubky v sobě skrývající,

k dalšímu zkoumání tě jediného přilákají.

Zatímco druzí kvapně vraceli jej knihovnici,

ty obal veřejného půjčování ihned jsi mu sňal,

již dlouho u tebe má čestné místo na polici,

pokoj v tvém srdci jemu navždy domovem se stal.

Den za dnem s láskou prodíráš se neveselým čtením,

obracíš stránky, zbrocené potem a ulepené krví,

význam slov luštíš, kde potoky slz inkoust smyly,

zkroucené listy, vínem žalu zlité, trpělivě rovnáš.

Zážitky velí nitro skrýt za neprostupnou stěnou,

však očím, které září pochopením, těžko se mi brání,

v laskavých rukou stávám se zas knihou otevřenou,

pro tebe bestseller, co pro jiné je horor k nekoukání.

K částem s popisy mojí duše stále dokola se vracíš,

co počmárala bolest černou tuhou, mažeš pohlazením,

kde stopu nechá štěstí s tebou, tma minulosti svoji sílu ztrácí,

kronika utrpení se zápisy tvými v román věčné lásky mění.

Něžně… Čteš mě…

Pomalu zkoumáš schránku mého bytí,

již spoustu roků neměnnou, však odvrženou,

slepotou přebíravců, strachem necitelných,

ty jako poklad láskyplně svíráš v pažích.

Od hlavy k patám odhaluješ stránky,

dlaní i ústy v hloubi tajemství se noříš,

v doteku listí dvojí hladké kůže šustí,

poslední bariéru mezi námi blízkost boří.

Svítání odhaluje čtení, spánkem odložené,

dvojicí v objetí však příchodem svým nevyruší,

v pasáži rozepsané ráno zvědavé se dozví,

jak naše duše propojené právě létají si…

…v ráji.

Umírám

Já, láska…

Hřejivé pouto z úcty, něhy a milostné vášně,

malbami, slovy, v písních oslavované…

Pro koho ještě skutečná jsem?

Chrám, kde jsem bohyní, je prázdný,

uvadly symboly mé, růže rudé,

nové už dlouho nikdo nepřinesl.

Kde jsou mí věřící - co uctívají?

Podlaha svatostánku mého pokryta je,

mrtvými motýly zaprášených křídel,

co cestou mezi dvěma lidmi umrzají,

když bezcitnost krutá na ně dýchne.

Smutná a zvědavá se vydám do světa,

a vaše modly spatřím, jež mne nahradily,

tři harpyje, co zobáky a drápy zarývají,

do láskyplných přání - vše čisté pokálí.

Jejich skřek ohyzdný v uších vám zní,

přehluší volání milujících srdcí.

A jejich jména jsou:

strach z citů, vděčnost, povinnost.

Já muže vidím, co zcestoval svět,

a ve všem úspěšný je, avšak sám,

nedokáže se oddat citům,

protože bojí se o svou svobodu.

A kolik takových je?

Co věří v zotročení láskou…

Nebohé ženy, jež je milují!

Jen trpí…

Já ženu vidím, jak se o rodinu stará,

však její srdce u jiného dlí - tam v dálce,

tu ruce maličké zas kolem krku drží,

co řeknou lidé, když cit k muži zvolí?

A kolik takových je?

Co pro ně závazky přednost mají…

Nebozí muži, kteří čekají na ně!

Však marně…

Já člověka vidím, na kolenou,

před křížem, či symbolem jiným,

věří, že Bůh ho spasil, je mu vděčný,

a ve všem věří řeči přikázání.

A kolik takových je?

Co myslí na duchovno, vidí ve mně hřích…

Den za dnem stále víc.

Nebozí ti, kteří jim dají lásku!

Ubohý člověče, copak to nevidíš?

Že odevzdání neznamená zotročení!

Že děti jednou vyrostou a opustí tě!

Že důkazy jsou pouze dobra v lidech!

Ne rozum, ale srdce má tě vést!

Ne dítě, ale partner má ti být vším!

Ne modla v nebi, ale člověk pomůže ti!

Až budeš klečet v bahně na kolenou…

Je mnoho model, které uctíváte,

co hlasy vašich srdcí přehluší,

berličkou zlozvyků zastíráte slabost,

když strach z bolesti udeří - jak smutné…

Vracím se do chrámu bez naděje,

zklamaná, s lítostí…

U jeho vchodu ženu vidím,

pokleká přede mnou.

Má v očích bolest, ale nebojí se,

vztahuje ke mně dlaně otevřené,

na jedné jí motýl citu umírá,

na druhé vadne rudá růže …

Byly to dary - náhle u ní hynou,

ač pečuje o ně ze všech sil,

a její pohled prosí: Oživ mi je!

Přání své slzami podpoří…

Já ale mlčky odvracím tvář…

Vstupuji do chrámu a dveře zavírám,

nemusí vidět, že pláču spolu s ní,

vždyť pokud je jediná, kdo mě ctí, pak…

Já, láska… Umírám.

Tma

Jsou dny, kdy ve mně láska není…

Kde také stále brát, co zasít opomněli,

do nitra hladového v těle bezbranném,

jež s důvěrou vložilo cit v prvé přitulení,

aby již v zárodku byl ubit vždy a všemi.

Možná se sebestředným člověk rodí?

Či zmátl mě proud frází naučených,

tak prázdných, s vylhanými emocemi,

že ve význam svůj pro druhé tak těžko věřím.

Jsou dny, kdy ve mně světlo není…

Snad příliš dlouho bloudila jsem ve tmě odmítání,

poslepu tápala po cestě, jež by vedla k rozednění,

až v hrůze z marných tužeb povstal světla štít,

jenž dával darem jiným, po čem vlastní duší toužím.

Zoufalství porodilo slunce jasné v tmách,

stále jím jsem, leč sama neznám obsah útěch,

setých mnou po hrstích do půdy osamělých srdcí,

jež není jalová jak má, kde není šance vzejít.

Jsou dny, kdy ve mně něha není…

Bestie sobeckých tužeb v kleci zuby cení,

drápy svých požadavků mříže drásá,

dilema sjíždí po horské dráze nálad,

nemohu dát, však ani přijmout pohlazení.

Co vlastně skutečně jsem nebo nejsem já,

mám sluncem pro jiné tu být a cítím vyhoření,

bestie celou myslí naléhavě po samotě volá,

tak jako za časů, kdy nikdo by mě nepostrádal.

Jsou dny, kdy ve mně víra není…

Co stane se však, pokud vyslyším,

sobeckou touhu neptat se a brát,

kdo zůstane tváří v tvář syrovému chtění,

když prozatím je pravda skryta zrakům cizím?

Možná už nepomůže zázrak v čase pozdním,

by vyhaslou popela šedí bleskla jiskra žití,

kéž necítím, že nikdy víc již nepovstane fénix zářný,

co jeho křídla závrať letu nikdy nepoznají…

…a tma skonu jej pohltí.

Vzlet

Snad toho nahoře po letech znudilo již,

každý den slyšet záznam tvého pláče,

mračna rozčeří křikem: přeplaceno!

Mrknutím jindy hořkou ranní kávu sladí.

Tak ráno pošťák zastihne tě v negližé,

když balík nečekaný do chodby ti staví,

Co je to za žert, svatební šat si chystat,

když rubáš do rakve v mysli už šitý máš?

Ruka se třese, když trhá obal nesplněných snů,

představuje se tebou nikdy nepoznané.

Asi jen upadlo a potřebuje zhojit ránu,

že překračuje konečně tvůj práh, si říkáš.

Toulá se domem, snad ho neušpiní,

zaschlá krev z bitev na stěnách.

Jistě tu není navždy. Co nabídnout?

Čímpak se asi krmí štěstí?

Ta krásná bytost s ním je ti tak známá!

S tlukoucím srdcem v mysli pátráš,

krabice, v nichž se tísní zklamání tvá,

jedna za druhou mizí, když se blíží.

Sudičky karty lícem vzhůru obracejí,

zmateně hledíš, jak stvoření vábné,

na postel uléhá, a kostra s kosou,

co léta číhá poblíž, kvapně mizí.

Tvář odhalí a říká: ano, znáš mě.

Vyslala jsi mě do všech koutů světa

s nadějí, že se jednou vrátím.

Jsem láska a tady jsem doma.

Po celé dlouhé roky na dno padáš,

temnota jiskru víry v zázrak dusí,

chamtivci s prázdnou dlaní city z tebe derou,

teď naučíš se brát.

Vzlétnout…

Cizota

Studený vítr ostře štípe v žilách nahých,

až na dřeň kostí, prázdných již…

V té lázni rudé, která odevzdává,

prokletou duši zlodějskému Bohu.

A oči právě ztratily lesk žití…

Strohý svět lidí iluze čistých boří,

zde volný nádech hrozí udušením,

nemohu snít, doufat, sevřít v objetí…

Proč v polibcích tvých už touha není?

Zůstávám spásou netknutá…

Vše cizí tady na kříž přibíjejí,

nuceně skrytá vášeň tělo pálí,

jak žíravina prostupuje bytím,

křik vyvolává: Já bez něhy strádám!

Však kdo ho slyší? Tvé srdce ne…

Na prahu pokojů tvých spát musím,

tak jako vždy a s každým - smutno je mi…

Bolestné zjištění je to, že lidskou duši,

získat lze pouze zaprodáním citů.

Co je to za svět, ptám se?

To stále počítat mám dobro v mincích?

A čelit vodám rozbouřeným zloby,

či pokrytectví všech těch pokřivených?

Kdykoli přání vyslovím své, bát se trestu,

a místo pohlazení vracet rány?

Co lásce nemohu dát, to hlubině vrátím,

temnému moři opět odevzdám se,

rozprostřu staronovou schránu prostou lidství,

hladině jeho, která kolébat mne bude,

důvěrou splatím mu to, jakou člověk nezná…

Nebo snad zpátky k sobě zavoláš mne dřív,

než hlasy sester mých vyjdou mi vstříc?

Snad ještě chvíli počkám… Jenom chvíli…

Pak zastřu závojem zapomnění,

ten příslib všeho, čím jsme mohli být…

Určitě nejsem, čím ty chceš mě mít,

však jiná já neumím být, a nechci ani…

Ve tmách, bez světla laskavosti tvé,

a vědomí, že miloval bys mé skutečné já,

ranami poseté srdce šeptá:

Domů… Domů!

Prý nejsi

Říkali mi, že nejsi…

…neexistuješ.

Už nikdo další takový není,

kdo jako ty by rval ze sebe cáry,

pro lásku, jakou svět nezná.

Tvrdili, že prý nejsi…

…nežiješ.

Pochop, že žádný muž nevydrží,

ničivých plamenů žár emocí tvých,

ani jeden tu sílu nemá.

Radili utlumit…

…cit, který sálá.

Přiláká k sobě mnohé vábením,

lampou je mužům, touhami zmateným,

však oslněni, hlavy otáčejí.

Netušili, jak bolí…

…jít davem zbabělých.

Ucuknou před teplem dlaní,

až srdce toužíš zmrazit v led,

po spoustě proplakaných nocí.

Uložila jsem sny…

… do hrobu i s nadějí.

A pak jsem přišel já, s planoucí duší,

výbuchům sopek tvých nálad se smál,

zalitý lávou jsem křičel: chci z tebe víc!

Stojím tu očištěná…

…tvým zrakům zářící.

Nařčení z majetnické lásky neplatí,

že oheň v tvých očích žádá, nevadí,

hlupáky polituj, co vzdali se vášně tvé.

Bůh ať si řeší nevíru slabochů,

jež popřou cit, co v hloubi hoří,

s důkazem v náručí, mlčky se usmívám,

šťastná, že nade vši bezcennou pochybnost…

… jsi.

Hranice

Osudu vůlí přikovaná k žití,

nechtěně další roky múzou,

krutého malíře jménem život,

jenž řádí na plátně mé tváře.

Štětcem i rydlem ostrým obraz tvoří,

solí z cest slzavých jizvy leptá,

světlou a tmavou neomylně střídá,

na bledost bolesti a vrásky utrpení.

A plátno vsakuje, uvyklé všechno skrýt…

Tak jednoho dne, v půli cesty mojí,

v zrcadle zahlédnu dívku cizí,

zmateně ptám se: co to má v očích?

Až mrazí z žalu, jenž z nich čiší…

Sama se do propasti řítím, zmatek sílí,

když nepoznávám, co má moje být.

Ten pohled - chystá se snad vzlétnout?

Jsou její křídla můří nebo motýlí?

Bude tu odvahu mít, která mně tak chybí,

když stojím na hranici, co možnosti dělí,

vykřičí bez obav do světa pravdu skrytou,

zničí mě tím, či spasí?

Mám dovolit jí křičet?

Jen jedno rozhodnutí v minulosti,

zrozené ve strachu o bezpečí tvé,

a korzet povinností, závazků a rolí,

bytí mé váže, utažený k nedýchání…

Výčitek zanech pro domnělou vinu,

a ruce vztáhni, jen ty tvé kouzelné jsou,

pouta má rozvaž, dej mi volně dýchat!

Polibky pokryj rány na kůži i v duši.

Spěchej, neboť čas nepočká,

a každý den mi krade z možností,

jednou iluze mládí z plátna zmizí,

vše krásné zamaluje beznaděje šeď.

Do brány lásky už jen škvírou hledím…

Rukama volnýma vymodeluji ti ráj.

Ano, i s hadem, co poznání nese,

které však neškodné je pro nás.

Já přece prošla očistcem i peklem…

On pošeptá ti, očištěn od všech lží,

tajemství, které v srdci chovám,

ač prosta všeho strachu nejsem,

celou svou bytostí vím a věřím…

…že život můj barevný není,

bez tebe.

Tak ruce vztáhni, miluj…

…já nechci stárnout

(bez tebe).

Shůry daný

Nenarodil ses,

z nebe jsi slétl,

cestu ti určil pláč,

ozvěnou v oblacích.

Ze země nepocházíš,

přesto jsi přijal sudbu nízkých,

druhem tě nehodné být volíš,

v bolesti, nemoci a smrti.

Lidského rodu nejsi,

vždyť nikdo tak čistý není,

andělská křídla stále cítím,

když skryješ mě v objetí.

V temnotu běd ses vydal,

jak do lesa hlubokého dítě,

zvědavá nevinnost se dívá,

bez bázně šelmám do očí.

Z výšky jsi spatřil tisíc dívek,

však pro mě jen klid v nebesích,

jsi směnil za života trýzně,

s úsměvem říkáš - jiné volby není.

Já znám jen žádost tmavých nocí,

mrazivou bolest prázdných rán,

zlo ve mně nikdy nepochopíš,

kéž druhou mou tvář nepoznáš.

Má vůbec právo podzim s jarem,

za ruku kráčet alejí svých snů,

když zima hrobu k jednomu se blíží,

již tryskem koní, ač chce si ještě přát.

Neuhneš pohledem a za slovem si stojíš,

když pochybnostmi ti pírka z perutí lámu,

stále mě hladíš a přes slzy šeptáš:

to jizvám ve tvé duši vděčím, odpouštím ti…

Když zloba démonů mě zraní, prchám,

slabostí ponížení nehodlám tě tížit,

laskavou řečí ale přiměješ mě,

vrátit se k tobě do náručí.

Mluvíš a každé slovo jistotu mi vrací,

naději, víru, lásku - vše mi dáváš,

ač mlád, promlouváš moudrem věků,

hlas, který hovoří z tvé duše, poznávám.

Kdo jiný učinil by z temné země nebe,

požehnání, které mi slíbil, v tobě cítím.

To tvými ústy mluví…

…Bůh.

Arachné

Měl jsi ji tenkrát nechat jít…

Tys ale píseň slavičí pěl dál,

v zajetí křivek, slepý, omámený,

však komu je tu láska pastí?

Vědom si pravdy, řetěz pevný chystáš,

dřív, nežli tygr zjistí, že je zahnán v koutě,

klec bytelná se pomalounku uzavírá,

bič náhle švihne, cukr dáváš po lžičkách…

Svůj skelet rozpouští, by mohla chvíli z mříží,

na osmi nohou vzdoru naučí se stát,

když v bitvách vašich setrvalých,

svá práva brání stokrát, tisíckrát…

Beznaděj do mysli jí jako had se vplazí,

žiletka po rukou nouzový východ črtá,

ze čtyř stěn, pokrytých plísní, která dusí,

jak rakev pevně uzavřená s umrlými sny.

Za nocí po lanech svých fantazií,

do výšin šplhá, kam ty nedohlédneš,

síť z vláken lepkavých tam pilně souká,

jednou jí zbortí tvoje vzdušné zámky…

Krutostí trénovaná beze strachu tančí,

v temnotě kobky, obývané zákeřnými štíry,

sama jak skála tvrdá, ohýbá vůlí světy jiných,

i na dno padlá, nezlomná bytost den ode dne sílí…

Vichr se zvedá, coby posel zkázy,

tušení nemáš, odkud vlastně přivál,

bouři, jež přišla na kopytech koní,

jak peklo černých, s jezdcem jedním.

Bezbrannost iluzorní kříž svůj ze zad shodí,

bestie triumfálně řvoucí, napřímí se,

meč jména jezdce protne nosné vlákno sítě,

jež omotá a pohřbí, co má být už roky zakopané.

Dvě nohy hrdě nesou A…

…pryč za štěstím.

Drahokam

Kulatá stříbrosvitá tvář nehnutě z výše shlíží,

na mé zmatené přemítání v troskách plánů,

před nerozumem citů měla bych teď prchnout,

však lze se někam ukrýt tužbám vlastním?

Rozvážnou ostražitost moji dojmy smyslů tupí,

desítky květin sladkou vůní pokoj zaplavují,

plameny svíček magické stíny kreslí po stěnách,

nejvíce ale vůlí nerozhodnou cloumá tvoje odevzdání.

Po tolik roků znalá pouze chladných prstů osamění,

v obraně chtíči monster rudookých dlaní svírající,

rukojeť přítelkyně dýky, v objetí polštářů skryté,

ty přesto věříš ženě, jíž sny rudnou mužskou krví.

Proklínám kouzlo nevinných mláděcích očí,

polibek ze rtů nikdy nedotčených lákají mě krást,

čistota, v prostěradlech bílých svůdně uložená,

vyzývá mě si brát, co jiným odpíráš tak zarputile.

Pro krásu daru, který hloupé ženy neocení,

bestii krvelačnou v hloubi duše spoutám,

odolám pokušení nektar z tvých žil vypít,

anděli nádherný, ty lidskou lásku poznat musíš.

Cit nečekaný ostří zubů v měkké doteky rtů mění,

dlouhými drápy rozsápání na něžné pohlazení,

užij si, nejdražší, co s odporem jen bylo dáno jiným,

než s ránem skonalo pak dýkou nutné předstírání.

Až úsvit okny prohlédne si tvoje tělo zuby nedotčené,

znavené zkoumáním doposud tajemného ženství,

co drahokam já nevinnost mi tebou darovanou,

v korunu třpytnou lásky vložím, ležící v hloubi srdce.

Odvahou tvou jít proti stvůrám všehoschopným odzbrojená,

věřit chci nyní, že v blízkosti mé vážně nejsi v nebezpečí,

s probuzením konečně dočkáš se tak pravdy prozrazení,

po celou noc již polibky a doteky na tvoji kůži psané.

Mír

Měsíce bloudit ve tmách beznaděje…

Prosebné hlasy neustále sílí,

a je jich stále víc, i blízkých duší,

že za dobro se totéž vrátí, nevěřím!

(Jen ještě chvíli vydrž…)

Rok a den andělé mluví znameními,

o přízni Boží, dosažení cíle,

však trpělivost bojovnice mizí…

Láska je nepřítel můj a já nepřítel jsem její!

(Ne, to je strach, to on tě bolí…)

Bůh je již znaven křikem bezhlesým,

ohlušen ozvěnou němého pláče stovek nocí,

pach soli z mokrých polštářů až k němu stoupá…

Tak mávne rukou: Budiž vůle její!

(Nepokaz si to, prosím…)

Budoucnost konečně se z mlhy noří,

změnu zachytil zrak osoby starostlivé,

slyšet je v šumu karet rozkládaných.

Naděje přijde s padajícím listím!

(Důkaz, že světlo tmu vždy střídá…)

Na kraji lesa odhozených zbraní,

jenž bez konce se zdál, já stanu,

zde pláň možností se rozprostírá,

a dravec vyčerpaný k letu sbírá sílu.

(Konečně poznáš, co je ráj…)

Však stále je tu jeho stín, ten zůstává….

Jako střep v srdci navždy vrostlý,

když hnu se, bolestí se připomíná,

ze slov jím vyřčených i nevyřčených.

(Nestarej se o to, co s ním bude!)

Na nohou nejistých se snažím kráčet dál,

horizont pozoruji, kde se silueta tvoří,

muže, jenž jednou rukou žal můj na prach drtí,

a druhou hladit chce tvář utrápenou.

(Tak jednou dej už přednost sobě!)

Záře se vynořuje, oči nepřivyklé mhouřím…

Opravdu nehrozí, že temnota se vrátí?

Poklidně hledím, jak se obrys bojovníka tvoří,

a všechny stíny zůstávají za ním…

(Jen už se neotáčej zpátky, slyšíš?)

Bože, dopřej mi sílu zpět se neotočit,

pro radost bytostí mně blízkých,

odpusť mi moje viny, dej mi mír!

Já světlo jasné vidím, usmívám se…

…přicházíš.

Trosky

Ten zámek stále ještě stojí,

tam za obzorem v chladných pustinách,

se vzpomínkami každý stín se pojí,

na city, léta nedotčené, již lhostejnosti padá prach.

Tak marně zkoušela jsi zavřít dosud,

tu tlustou knihu s chmurným příběhem,

až náhle nečekaně zaklapl ji osud,

včerejším krví potřísněným slunce západem.

Poslední stránky knihy poselství své šíří,

že hříšníkům je pobyt v ráji povolen,

z úkrytu potměšile lezou švábi, hadi, štíři,

tvá víra v milost Boží klesla do kolen.

Možná je toto zkouška, zdali odvážíš se jít ohnivým kruhem,

tím posledním, jenž na popel má spálit přízrak z minulosti,

jak fénix vylétneš z něj po vzkříšení v žití s novým druhem,

tak stěny této trosky vybydlené opusť bez lítosti.

Brána se zavírá a uvnitř ponechaný klíč se lomí,

rozpoj ta pouta tíživá, jež tak dlouho ti v mysli leží,

schodiště s rachotem se řítí, znějí umíráčku zvony,

hra započala o to, zda chceš dál žít nebo nežít.

Nevěř tak slepě knihám, pochybnostmi psaným,

trnitým křovím zarůst nechej trosky krás,

vidíš jen plátno malované, ne již, co je za ním,

do zámků strašidelných nevracej se zas.

Ve výhni z vůle nezlomné teď vytav ocelový konec,

těžítkem křehkých začátků ti nyní stát se může,

širák své víry v Boží spravedlnost na hlavě si ponech,

jednou na těchto troskách totiž pokvetou ti růže.

Víc

Bože, proč vždy mi dáváš víc?

Ať misky vah již kamkoli se kloní,

pár kapek zlehka skráně skropí jiným,

mě s sebou strhne prudký proud.

Zač mstíš se hordou poblázněných,

co jeden přes druhého žádat chtějí?

Špalírem zbabělců, tyranů a násilníků,

proč léta musím jít, srdcem jim uhýbajíc?

Když nepřeji si, ať mou cestu deštěm zmáčíš,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ruiny ubité lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.