Slovenské povesti z hradov a zámkov II.

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Viola Jakubičková

Slovenské povesti z hradov a zámkov II. – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2017

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Slovenské hrady a zámky

Pajštún

Neďaleko Bratislavy pri obci Borinka, v lone Malých Karpát pred stáročiami postavili hrad Pajštún. Patril do sústavy pohraničných hradov, ktoré od 13. storočia bránili severozápadné hranice Uhorska. V roku 1809 ho zdemolovali napoleonské vojská a odvtedy leží v ruinách.

Hradný pán žil so ženou v blahobyte, veľmi im však chýbalo dieťa. Jedného dňa sa hradná pani vybrala do lesa na prechádzku. Ako tak zamyslená kráčala, oslovila ju chudobná žena: „Milostivá pani, už tri dni sme nič nejedli, moje deti sú hladné, stále plačú. Prosím, pomôžte! Môj muž nedávno zomrel.“

Hradná pani sa pozrela na úbohé bábätká. „To si porodila naraz tri deti? No fuj, hanba! Nič ti nedám, prac sa kade ľahšie!“ skríkla na úbohú matku.

Tá sa však hrdo vzpriamila a riekla: „Bodaj by ste vy porodili naraz sedem detí. Buďte prekliata!“

Kým sa hradná pani spamätala, žena zmizla v kroví.

Čas utekal a hradný pán dostal od kráľa list, aby sa so svojím vojskom pridal do boja proti Turkom. Keď odchádzal, jeho žena mu pošepla: „Drahý, už aj my sa dočkáme. Čakám dieťa.“

Manžel sa veľmi potešil. „Opatruj sa, moja milá!“ povedal a odišiel bojovať.

Keď nastal čas pôrodu, pri hradnej panej bola len jej verná slúžka Dora. Aké však zažila prekvapenie. Narodilo sa sedem zdravých chlapcov.

„Kristepane! Kliatba sa splnila. Porodila som sedem detí. To je hanba!“ vykríkla hradná pani. Vymyslela zlovoľný plán. Jedného syna si nechala a ostatných mala Dora odniesť do lesa. No keď tá vychádzala z hradu, stretol ju vracajúci sa hradný pán.

„Dorka, kamže ideš s tým veľkým košom?“ spýtal sa. Slúžka sa tak zľakla, že nevedela, čo povedať. „Ukáž mi, čo nesieš!“ rozkázal jej.

Keď uvidel bábätká, rozplakal sa. Dora mu všetko vyrozprávala. Pán vysadol na koňa, vzal kôš a odniesol deti do susedného hradu k svojmu priateľovi. Potom sa vrátil domov, kde ho privítala hrdá manželka s novorodeniatkom.

Chlapec rástol, a keď mal pätnáste narodeniny, otec mu pripravil veľkú oslavu. Pozval na ňu aj svojho priateľa s ostatnými synmi. Hradná pani sa vyľakala, pretože chlapci sa na jej syna veľmi podobali. Ale desivé myšlienky rýchlo zahnala. „To bude iste len náhoda!“ zahundrala.

Začul to jej manžel a vraví: „Čo ak to nie je náhoda! Dámy a páni, povedzte, čo si zaslúži matka, ktorá chcela zabiť svojich šesť synov?“

Všetci prítomní vykríkli: „Smrť!“

Hradný pán im vyrozprával, čo sa stalo pred pätnástimi rokmi. Pritúlil si svojich siedmich synov a slzy mu tiekli po tvári. Nastalo hrobové ticho.

Vtedy hradná pani pokľakla pred manželom: „Prosím, odpusť mi môj hrozný čin. Až teraz vidím, že nech má človek koľkokoľvek detí, všetky ich môže rovnako ľúbiť.“

Manžel mal dobré srdce a napokon jej odpustil. Hradná pani sa odvtedy veľmi zmenila.

Vršatec

Hrad Vršatec patrí k najstarším na Považí. Stojí na pravom brehu Váhu oproti mestu Ilava. Mal významnú strategickú polohu, nepriateľ sa sem nemohol dostať nepozorovane. Jedným z majiteľov hradu bol Imrich Vršatecký, o ktorom je naša povesť.

Svadobná hostina bola v plnom prúde. Hradný pán Imrich Vršatecký sa oženil. Hostia hodovali a veselo sa zabávali. Mladomanželia žiarili šťastím. Vtom do dverí vošiel posol a priniesol list od kráľa. Hradný pán si ho prečítal a smutným hlasom oznámil: „Len sme sa zobrali a už musím opustiť svoju milovanú. Panovník ma žiada o pomoc. Nepriateľské tatárske vojská sa valia do krajiny, musím ísť bojovať.“

Vybozkával svoju mladú ženu a za sprievodu verného starého kastelána Ondreja Budiača sa vydal na cestu.

Po niekoľkotýždňovom pochode došli na miesto bojov. Tatárov bolo ako maku, obrovská presila, nemali nijakú šancu ich poraziť. Imrich Vršatecký bojoval udatne, napriek tomu prehrali. Tí, ktorí nezahynuli, padli do zajatia. Medzi nimi Vršatecký aj Budiač.

Spútali ich k sebe reťazou za nohy a uvrhli do žalára. Každý deň museli ťažko pracovať a dostávali iba trochu jedla. Hradný pán bol na smrť vyčerpaný.

„Ondriško môj, ja už nikdy neuvidím svoju mladú ženu. Zomriem tu!“ plakal nešťastník.

Vtom Ondrej potme na zemi nahmatal ostrý predmet. Bola to sekera. Snažili sa preťať reťaz, ktorá ich spútavala, no bola príliš hrubá. Budiač ani sekundu neváhal a odťal si nohu, aby vyslobodil svojho pána.

„Čo si to spravil, Ondriš?!“ vykríkol Imrich.

„Len bežte, pane, kým vás stráže neuvidia! Na mojom živote nezáleží,“ odvetil Ondrej a od bolesti zamdlel.

Vršateckému sa podarilo ujsť a horko-ťažko sa dotrmácal až k svojmu hradu. Pred bránou vysilený padol na zem. Sluhovia si mysleli, že je to dáky žobrák, dali mu kus chleba a vodu. Vtom jedna slúžka vykríkla: „Veď je to náš hradný pán! Vrátil sa domov.“

Keď to začula jeho žena, rýchlo pribehla a pána odniesli do komnaty. „Imriško môj, som taká šťastná, už som myslela na najhoršie. Vďakabohu, že si sa mi vrátil!“ riekla a tuho ho objala.

V tatárskom zajateckom tábore nastal po úteku Vršateckého zmätok. Vojvodca Kadán bol známy svojou krutosťou, jeho tresty boli veľmi tvrdé a všetci sa ho báli. No keď si vypočul, čo sa v noci stalo, užasol nad kastelánovou vernosťou. Dokonca sa sám vybral za ním.

„Ty si veľmi oddaný sluha. Ešte som nevidel človeka, ktorý by si pre svojho pána odťal kus nohy. Priveďte felčiara, aby mu ošetril ranu, a dobre sa oňho starajte. Už nemusí pracovať!“ oznámil.

Keď sa Ondrej Budiač zotavil, prepustil ho Kadán na slobodu a hojne ho obdaroval. Šťastlivo sa vrátil domov na Vršatec. Kráľ Belo IV. daroval vernému kastelánovi dedinu Mikušovce a povýšil ho do stavu zemianskeho. Do erbu mu dal vršatského leva a odťatú nohu reťazou spätú.

Súča

Na Považí, neďaleko Trenčína, medzi dedinami Horná a Dolná Súča stál kedysi dávno hrad. Prvá písomná zmienka o ňom je z roku 1318. Jeho majiteľmi boli napríklad Ľudovít Veľký, Barbora Celjská či nitriansky biskup Štefan Podmanický. Práve jeho synovci Ján a Rafael hrad neblaho preslávili, pretože z neho v 16. storočí podnikali svoje lúpežné výpravy. Po ich smrti začal hrad pustnúť.

Na hrade žila mladá vdova s nevlastnou dcérou Máriou. Ako Mária dospievala, stále viac sa stávala tŕňom v oku svojej macoche. Bola to zlá, vypočítavá žena, ktorá sa za každú cenu chcela zbaviť spoluvlastníčky hradu.

Často sa radila so svojím blízkym priateľom hradným pisárom. Jedného dňa prišla za ním a požiadala ho: „Počuj, vymysli už konečne dáku pascu, do ktorej by Mária spadla. Musí to však vyzerať ako nešťastná náhoda, nech ma nikto neupodozrieva z jej smrti.“

Pisár bol do vdovy až po uši zaľúbený a splnil by jej každé prianie. „Nebojte sa, moja drahá, ja už prídem na spôsob, ako sa jej zbaviť. A potom si tu budeme žiť ako dvaja holúbkovia,“ tešil sa.

Mladá Mária bola krásna, keď ešte jej otec žil, mala mnohých nápadníkov, no zatiaľ sa do žiadneho nezaľúbila. Po otcovej smrti macocha prestala prijímať návštevy a Mária musela pracovať na hrade ako obyčajná slúžka. Všetkým, ktorí na hrade slúžili, bolo dievčaťa ľúto, ale pomôcť mu nemohli.

Mária odmalička chodievala na vysoké skalisko, z ktorého v detstve takmer spadla do priepasti. Z vďaky tam dal jej otec na kraji útesu postaviť kríž. Mária sa k nemu často chodila modliť.

Pisár, ktorý sa už pomaly cítil ako budúci hradný pán, dobehol za vdovou s nápadom: „Už to mám, moja vzácna pani! Narafičíme to tak, aby nik nemal najmenšie podozrenie. Po štedrej večeri sa pôjdeme ku krížu pomodliť a môj verný sluha bude stáť v húštine. Keď príde Mária na okraj skaly, trošku do nej drgne a bude po nej.“

Vdova sa potešila. „To je skvelý nápad! Konečne celý majetok zostane len mne.“

Po štedrej večeri oslovila Máriu: „Dieťa moje, mohli by sme ísť teraz spolu ku krížu na skale a pomodliť sa tam za tvojich rodičov.“

Mária sa zaradovala. Nikdy predtým s ňou vdova pri kríži nebola.

Cestou, ako kráčali hore, našla Mária v kríku skrehnuté vtáčatko. Macocha s pisárom šli popredu a ona chvíľku zaostala, pričom v náručí zohrievala malé chladné telíčko.

Keďže vonku už bola poriadna tma, sluha dobre nevidel, a tak keď začul šuchot ženských šiat, vybehol z kríkov a drgol do macochy. Tá sa držala za ruku s pisárom. Obaja sa v okamihu zrútili do priepasti. Ráno našli už len ich nehybné telá.

Po macochinom pohrebe sa Mária vybrala na Trenčiansky hrad a tam si našla aj svojho budúceho manžela.

Gýmeš

Neďaleko Nitry sa nachádza zrúcanina hradu Gýmeš. Bol postavený v 13. storočí, prežil plienenie Tatárov, Turkov, roľnícku vzburu i stavovské povstania. K jeho majiteľom patril aj pán Váhu a Tatier Matúš Čák Trenčiansky. Po jeho smrti sa stal kráľovským majetkom. Poslednými majiteľmi boli Forgáčovci. V 19. storočí Karol Forgáč spečatil osud hradu tým, že dal rozobrať strechu a konštrukciu krovu použili na výstavbu cukrovaru. Tak sa stala z hradu Gýmeš zrúcanina, ktorá stále viac a viac chátra.

Keď hradný pán vyzrel zavčas rána z okna, zbadal, ako sa k hradu blížia hordy Tatárov. Počul, že kam vkročila noha Tatára, tam už nikdy tráva nerástla. A čo nezničila tatárska ruka, spálil oheň. Hradný pán to dobre vedel, a preto hrad zásobil potravinami. Prijal každého pocestného, len aby ho ochránil pred besniacimi nepriateľmi.

„Čakajú nás krušné chvíle,“ prihovoril sa všetkým hradčanom. „Nepriateľ je dobre vyzbrojený a má obrovskú prevahu. Buďte statoční a pripravte sa na neľútostný boj.“

Medzi ľuďmi sa šírili hrôzostrašné reči, že vodca Tatárov Batuchán je krvilačná beštia, ktorá neušetrí nikoho. Bez milosti pozabíja mužov, ženy aj deti.

„Slnko sa ani päť ráz neobráti a hrad bude patriť nám! Ja tým kresťanským psom ukážem! Všetko tu vyplienim a potom podpálim,“ vyhrážal sa Batuchán pred múrmi.

No na jeho prekvapenie posádka hradu statočne bojovala a darilo sa jej brániť pevnosť. Tatári zúrili od bezmocnosti. Po dvoch mesiacoch však na hrade predsa len začali dochádzať zásoby potravín a streliva. Ba redli aj rady bojovníkov.

Hradný pán predstúpil pred hŕstku svojich verných a prehovoril k nim: „Viem, že tento útok už nedokážeme odraziť, buďme však statoční a bojujme do posledných síl.“

Medzitým zišla do hradnej kaplnky jeho manželka a tíško sa tam modlila: „Panna Mária, vrúcne ťa prosím, zachráň nás! Sľubujem, že ak toto krviprelievanie prežijeme, dieťa, ktoré nosím pod srdcom, sa stane mníškou alebo si oblečie kňazské rúcho. Pomôž nám, úpenlivo ťa prosím!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slovenské povesti z hradov a zámkov II..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.