Tajná dvojka A + B

Zbloudilá střela

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Klára Smolíková a Jiří W. Procházka

Tajná dvojka A + B: Zbloudilá střela – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Klára Smolíková a Jiří W. Procházka

Tajná dvojka A + B

Zbloudilá střela

Ilustroval Viktor Svoboda

Obálka Grafické a DTP studio Fragment, Kamila Flonerová

Grafická úprava Grafické a DTP studio Fragment

Jazyková korektura Josef Šebek

Odpovědný redaktor Jakub Šedivý

Technická redaktorka Lucie Mikešová

Vydalo nakladatelství Fragment v Praze roku 2017 ve společnosti Albatros Media a.s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 31 329

1. vydání, 2017

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment.

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Text © Klára Smolíková, 2017

Text © Jiří W. Procházka, 2017

Illustrations © Viktor Svoboda, 2017

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-3427-0 (1. vydání, 2017)

ISBN e-knihy 978-80-253-3538-3 (1. zveřejnění, 2017)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

1.

Králíci z klece vypuštění

Když už si myslíte, že lidi kolem sebe znáte, zaskočí vás. Zvlášť v dospělých se evidentně skrývá víc, než běžně dávají najevo.

Artur si byl poměrně jistý, že má své rodiče prokouknuté a jen tak ho něčím nepřekvapí. Naposled ho ale dostali tím stěhováním.

Bral stížnosti na život v malém panelákovém bytě jako folklor:

„Jsme tu namačkaní jako králíci v králíkárně. Naseju do truhlíků trávu, ať máme aspoň tu kóji stylovou.“

„Nic se sem nevejde – ani knihy, ani marmelády, nemám ani kam uložit sekeru.“

„Slyším, jak Andulka nad námi falešně píská na flétnu a jak si soused pod námi čistí zuby. Já snad slyším i trávu růst!“

„Sama jsi ji vysela, maminko. Do těch truhlíků.“

„Pravda, Martine… A na co sem do bytu, proboha, nosíš sekeru?!“

A pak si ho zčistajasna rodiče zavolali do kuchyně a nad pocukrovanou bábovkou mu oznámili, že koupili dům. Starší domek v malém městě v Postranní ulici. Domek se zahradou, zdůraznila mamka. Za kterou jezdí vlak, dodal táta.

Nakonec se ukázalo, že to nebyl vlastně tak šílený nápad. Zelenině ani kytkám, které mamka hned časně zjara vysela na záhony, železniční trať nevadí. Táta má nářadí vzorně vyrovnané v garáži a vejdou se do ní i kola. Artur se hned po nastěhování potkal s Bárou, fantastickou kamarádkou do nepohody. Všechno klape, takže nazrál čas na další šílený nápad.

„Chystáš se příští sobotu na tu historickou bitvu?“ zeptal se táta a otřel si zpocené čelo. Rázem vypadal jako indián na válečné stezce.

„Jasně,“ přikývl Artur. „Půjdeme s Bárou. Proč se ptáš?“

Trávili sobotu v garáži, kde připravovali kola na první jarní vyjížďku. Čištění a promazávání řetězů se dařilo jen za cenu osobních obětí. V další fázi bude třeba vykoupat tyhle dva povedené údržbáře v ředidle. Artur byl rád, že má táta chvilku čas. Po přestěhování musel do práce dojíždět a domů se vracel večer a unavený. Jako jediný z rodiny si nové bydlení vlastně moc neužíval, protože ještě po nocích a víkendech vyřizoval na počítači pracovní záležitosti. Dojíždění ho vyčerpávalo víc, než předpokládal.

„Vlasta mě poprosil, jestli bych jim nepíchnul s dělem,“ odpověděl otec, jako by měl někomu pomoci se zavirovaným počítačem nebo nestartujícím autem.

„S čímže? A kdo?“

„Přece soused odnaproti,“ dotáhl táta šroub pod sedlem. „Ten, jak neumí zajíždět do garáže. Tuhle jsme se bavili před domem a on mi vyprávěl, že do bitvy se pokaždé zapojí spousta místních chlapů. Vlasta je mezi dělostřelci. Mají lehké dělo a jeden člověk jim chybí. Dokonce mi půjčí parádní rakouskou uniformu.“

„Tak to gratuluju,“ zaskočeně mu syn poblahopřál. „A kolik lidí je na jedno dělo potřeba?“

„Prý osm. Váží totiž tunu,“ narovnal se táta a s heknutím se prohnul v zádech. Sezení v autě a u počítače si vybíralo svou daň.

„Kluci,“ zavolala na ně mamka. „Oběd!“

„Sice žiju celý život v představě, že jsi pacifista, ale rozhodně ti budu fandit,“ poplácal ho Artur po rameni, takže budoucímu dělostřelci přibyl na košili další flek.

Kdo je pacifista?

1. Fanoušek historických bitev

2. Kutil a amatérský řemeslník

3. Odpůrce násilí a válek

4. Obdivovatel Pacifického oceánu

(Řešení: 3)

2.

Hladové dny

Bára nechápala, kde se Artur tak dlouho courá. Seděla před školou a snažila se číst knížku, jenže ještě bylo docela chladno, takže se do ní dávala zima. Měla si dneska vzít kalhoty, a ne sukni. Tím teplé počasí nepřivolá. Odpoledne jdou venčit Šerloka. Nerada by prostydla jen kvůli tomu, že se její parťák zapovídal u oběda. Ještě že výběr bot nepodcenila. Se zalíbením mrkla na své pevné šněrovací boty. Na holčičí střevíčky nikdy nebyla. Potřebovala stát pevně na zemi.

„Ahoj, Báro,“ loučily se s ní naoko ohromně kamarádsky spolužačky, které také odcházely bez oběda. Jen co byly z doslechu, nebo si to aspoň myslely, začaly si šuškat, že Bára určitě s Arturem chodí. Pipiny, pomyslela si. Měla se s Arturem domluvit na jiném místě srazu. Tady je hrozně na ráně.

„Čus,“ houknul na ni malý Lojza. „Dneska to byl naprostý děs! Udělalas dobře, že ses jídelně obloukem vyhnula.“ Dramaticky se chytil za břicho a předváděl, že bude zvracet.

„Díky za info,“ stručně odpověděla Bára, aby mu nezavdala příčinu ve výstupu pokračovat. Nejhorší bylo, že Lojza patrně až tolik nepřeháněl. Jídlo, které jim ve školní kuchyni vařili, se jíst nedalo. Každý to řešil po svém. Bára byla domluvená s mamkou, že si může některé dny jídlo odhlásit. Některým žákům rodiče obědy zrušili úplně, jiní na ně nechodili, i když je měli zaplacené. Byla legrace pozorovat učitele, kteří se snažili jít příkladem, ale ani oni nebyli schopni určitá jídla, jako třeba mletý karbanátek v rajské omáčce, pozřít. Vymlouvali se, že zajít do jídelny nestihnou, nebo si nosili jídlo do kabinetu, aby nikdo nevěděl, zda ho nakonec snědli, nebo ne.

Za vedoucí školní jídelny, paní Sehulovou, se už se stížností vypravilo několik delegací, ale nepochodil nikdo. Pokaždé se začala ohánět výživovými tabulkami, kterými se musí řídit. I paní ředitelka jí zkoušela opakovaně domluvit: „Nám jde jen o to, aby jídlo bylo chutné, pěkně vypadalo a děti nám houfně neutíkaly z jídelny.“ Leč marně. Bára s Arturem dokonce jednou Sehulovou stopovali až domů. Měli podezření, že si v taškách neodnáší zbytky jídla pro zvířata, ale naopak kvalitní potraviny, které si ulila ještě před vařením. Jenže si jich všimnul její manžel a dost nevybíravě je poslal pryč.

„Čekáš dlouho?“ ozvalo se za ní nečekaně, až s sebou trhla. „Promiň, ale vyslechnul jsem nesmírně zajímavý rozhovor. Dokonce jsem si kvůli tomu dvakrát přidal.“

Bára se otočila na Artura. Raději nic neříkala, ale kamarád ji měl prokouknutou, takže mu ublížený záblesk v očích neunikl.

„Tak se nezlob,“ drcnul do ní ramenem, když se spěšně vzdalovali od školy.

„Ty sis opravdu dobrovolně přidal?“ roztála kamarádka, které právě došlo, co Artur řekl.

„Jo. Bojím se, že teď k nám domů někdo pošle sociálku, aby se přesvědčila, jestli mi vůbec dávají najíst,“ rozesmál se Artur.

„Pátrání se neobejde bez obětí. To nám Vrchota říkal už několikrát. Koho jsi tedy poslouchal?“

„Kuchařky. Bavily se u špinavého nádobí. Prý se povídá, že ředitelka chce školní kuchyni úplně uzavřít. Množí se totiž případy, že rodiče dali dítě k zápisu do jiné školy jen kvůli tomu, že u nás se špatně vaří.“

„A nebylo by jednodušší vyhodit Sehulovou?“ kroutila nevěřícně hlavou Bára. „Stejně bude muset jídlo do jídelny odněkud přivézt.“

„O tom taky mluvily. Ono prý není vůbec snadné vedoucí školní jídelny propustit. To, že se jídlo nedá jíst, není ještě závažné pochybení.“

Lidé se stravují různě. Mnozí třeba nejedí z různých důvodů maso. Poznáš, kdo je kdo?

1. VEGETARIÁN

2. VEGAN

3. VITARIÁN

(Řešení: 1B, 2C, 3A)

3.

Bitva na obzoru

Dvojice pospíchala směrem z města. Když míjeli Arturův dům, ani nezpomalili. Pokračovali dál ulicí, trefně pojmenovanou Postranní, až k zahradě s vysokým plotem. Jaro se nesměle ohlašovalo, ale naplno kvetly zatím jen stromy. Vidět to moc nebylo, Artur však o kvetoucích lískách, břízách a olších bezpečně věděl. Nepotřeboval na to žádné špionské vybavení, stačil mu jeho nos. Spouštěla se mu z něj alergická rýma, kterou občas stvrdil mocným kýchnutím.

„Taky jsi nastydl?“ zeptala se starostlivě kamarádka.

„Ne. Já si takhle brečím každé jaro,“ obrátil se na ni s úsměvem Artur a po tvářích mu stékaly slzy jako hrachy.

Došli k domu utopenému uprostřed zarostlé zahrady. Působil odtažitě a nepřístupně, ale dvojice beze strachu otevřela litinovou branku, za kterou poskakoval černý pes velikosti poníka. Pravé oko mu zvláštně pableskovalo.

„Šerloku, nevyšiluj,“ snažila se ho uklidnit Bára, ale psovi to bylo jedno. Obíhal je, vesele štěkal a strkal do nich čumákem. Aby si dívku udobřil, dal jí pac. Zablácenou packou se jí opřel o sukni.

„Ty jsi teda zlatíčko,“ naoko ho hubovala a rozhlížela se po rozbahněné cestičce, kterou si pes vyšlapal podél plotu. Jaro bylo deštivé. „Jestli se neoteplí, budeme mít letos místo historické bitvy zápasy v bahně.“

„Jé, to jsi mi připomněla, že bychom se měli stavit v laboratoři. Představ si, že můj táta se bitvy taky zúčastní. V uniformě. Na to musím profesionálně dohlédnout.“

„Takže kanóny mají přednost před pátráním po budoucnosti školní jídelny?“ smála se Bára. Dobře věděla, že se Artur těší, protože bitvu uvidí poprvé. Pro ni to už žádná novinka nebyla. Každoroční událost se pokaždé odehrávala podle stejného scénáře. Měnilo se jen počasí.

„Táta je nadšený, že se konečně seznámí s místními lidmi.“

„To mu můžu zaručit. Téměř každá rodina má vlastnoručně ušitou uniformu z období napoleonských válek nebo nějaký vhodný kostým. Naše mamina jde letos za markytánku.“

Prošli zahradou do zadní části, kde stála nenápadná kůlna. Vedle dveří bylo na cedulce vyryto: „Tajná dvojka A + B – detektivní kancelář“ a pod kůlnou schované supermoderní středisko plné špionského vybavení.

Majitel domu a psa se jmenoval Václav Vrchota. Kamarádi nepochybovali, že je, nebo minimálně byl tajným agentem. Netušili však, na čem a pro koho pracuje. Choval se k nim vždycky velkoryse a také je uklidňovalo, že ho znal poručík Medard z místního oddělení policie. Na to, že se volně pohybovali po Vrchotově pozemku a používali zařízení laboratoře, o něm věděli žalostně málo.

Že toho moc nenamluví.

Že má místo levé ruky protézu.

Že často cestuje po celém světě.

Do domu se však bez jeho svolení nesnažili dostat. Ne že by k tomu neměli příležitost, ale nepřišlo jim to fér. A taky věděli, že pouto mezi psem a pánem je daleko těsnější, než tomu obvykle bývá. Šerlok by na ně asi nežaloval, ale i on měl za sebou zřejmě nějaké velké akce, za které zaplatil pravým okem. A to nové umělé oko nebylo jen skleněnou náhražkou, ale složitou protézou s mnoha funkcemi. Každopádně pes umělým okem viděl.

Sešli po schodech a místnost zalilo silné světlo. Z reproduktoru se ozval hlas pana Vrchoty: „Ahoj, tajná dvojko, to je dost, že jste se zastavili. Mám pro vás úkol. Letos poprvé vynechám historickou bitvu a vím, že se na ni chystáte. Vezměte s sebou Šerloka a natočte ji i pro mě. Díky!“ Ještě to malinko zapraskalo a bylo ticho.

„On mi snad čte myšlenky,“ prohlásil Artur.

Stromy se nejlépe určují podle listů. Zvládneš to?

1. vrba jíva

2. líska obecná

3. olše lepkavá

4. bříza bělokorá

5. buk lesní

(Řešení: 1E, 2D, 3B, 4A, 5C)

4.

Johny zve na oslavu

Případ Sehulová detektivové z Postranní ulice rozhodně k ledu nedali. Každý den jej připomínaly pachy ze školní kuchyně, které se již od rána ovíjely kolem nohou a nezadržitelně stoupaly až k nosům. Celá škola byla cítit podivnými kombinacemi surovin, které sice odpovídaly normám pro školní stravování, ale místo chutného jídla připomínaly spíš biologické zbraně hromadného ničení.

„Velectěné panstvo,“ teatrálně vyskočil Johny o přestávce na lavici. Pozornost upoutal. I Bára s Arturem se podívali jeho směrem. Tohohle spolužáka ignorovat nešlo, přestože by si to mnozí přáli. Bylo by skvělé, kdyby jim mohl být třídní frajer ukradený, jenže těžko si nevšímat někoho, kdo se neustále předvádí a všechno komentuje. Artur už za těch pár měsíců zjistil, že Johny není vyloženě pitomec. Jenže něco ho na tomhle vyčouhlém pihovatém klukovi natolik dráždilo, že uzavírali jen krátkodobá spojenectví. Nechtěl rozhodně patřit do Johnyho party nohsledů. A Bára si ostatní držela od těla tak nějak ze zásady.

„Ehm,“ odkašlal si samozvaný vůdce třídy, když všichni ztichli. „Mám pro vás jedinečnou nabídku. Jak jistě všichni víte, příští týden mám narozeniny.“ Johny přerušil projev, aby mohl všechny gratulanty obdařit zářivým úsměvem a pokývnutím poděkovat za potlesk a výkřiky Hurá! a Ať žije Johny! Pak pokračoval: „Neplánuju tentokrát žádnou oslavu ve stylu Upečeme si buřty a zahrajeme si na kytaru.“ Výmluvně zamrkal na Tadeáše, který přesně takové narozeniny před pár dny pořádal. Je pravda, že to úplně nedopadlo podle plánu. Ne všichni spolužáci jsou nadšení skauti jako Tadeáš, holky se dostavily v šatičkách, pak navíc začalo pršet a žádná suchá varianta nachystaná nebyla. Ale to ještě nebyl důvod takhle Tadeáše shodit. Aspoň Báře to tak připadalo a oči, kterými pozorovala Johnyho poskakujícího na lavici, se jí zúžily. Třídě to však přišlo jako trefný vtip a z několika stran se ozval smích.

„Táta mi na odpoledne rezervuje salonek v naší burgrárně a možná budeme mít i svého dýdžeje.“

„A kdo je zvaný?“ už to nevydržel a zeptal se prcek Lojza, který při pomyšlení na vyhlášené burgery z kuchyně pana Vomáčky začínal slintat.

„Dobrá otázka, Lojzíku,“ zatvářil se Johny tajemně a pihy na nose mu vystoupily. Potom předpažil ruce. Pomalu se otáčel na místě a ukazováčky mířil na spolužáky jako rockový zpěvák na koncertě. „Přece všichni, kdo patří do mého fanklubu!“

Ozval se hromadný jásot. Všichni, kdo se obávali, že je Johny označí za lúzry a nepozve je, si oddechli. Artur, který si v jednu chvíli také pohrával s myšlenkou, že by do vyhlášené restaurace zašel, si už teď vůbec nebyl jistý. Neměl rád, když si někdo přátele kupuje, a rozhodně nechtěl být koupen. To Bára měla jasno od počátku.

„Tak to jsem, Johny, upřímně ráda, že do tvého fanklubu nepatřím,“ pronesla hlasitě. „Nechápu totiž, proč bych se měla, byť na tvé narozeniny, ládovat suchou houskou se smaženými hranolky.“ Zasunula se do lavice a dělala, že si čte a nevnímá, co rozpoutala. Johny vztekle opáčil, že jeho táta dělá ty nejšťavnatější burgery a všichni se shodují, že je servíruje v křupavých houstičkách a s domácími hranolky. Ostatní ho v tom okamžitě podpořili.

Do debaty se nezapojoval jen Tadeáš a Artur. Tadeáš byl uražený a v duchu si přísahal, že lidi ze třídy příště na narozeniny nepozve. Artur přemítal, zda se má Báry zastat, nebo ne. Ale nezdálo se, že by Bára na jeho pomoc spoléhala.

„To jsi nemusela,“ řekl jí po vyučování.

„Musela,“ odpověděla kamarádka.

Kde se vzal hamburger? Seřaď výjevy ve správném pořadí.

Z každého jídla se dá udělat velké umění.

Na dlouhou plavbu z Hamburku do Ameriky bylo třeba se posilnit.

Za Velkou louží se žije rychle.

(Řešení: 1B, 2C, 3A)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajná dvojka A + B – Zbloudilá střela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.