Thomas Rydahl

Poustevník

Přeložil Robert Novotný

Eremitten © Thomas Rydahl first published

by Forlaget Bindslev, Denmark, in 2014.

Published by agreement with Nordin Agency, Sweden & Busch Agency, Denmark.

Translation © Robert Novotný, 2017

Citát z povídky Sira Arthura Conana Doyla Strakatý pás je převzat z překladu Zory Wolfové.

ISBN 978-80-204-4768-5 (ePub)

ISBN 978-80-204-4770-8 (mobi)

LUISA 31. PROSINEC

1

Na silvestra se Erhard pod vlivem trojitého lumumby rozhodne, že si najde novou přítelkyni. „Novou“, to možná není to správné slovo. Nemusí být nová, pěkná, milá ani zábavná. Stačí, aby byla vřelá. Prostě jedna z takových, co umějí šukat po domě. Možná mu zazpívá písničku nebo mu vynadá, že rozlil kakao po podlaze. Co on může chtít? Moc ne. A co může nabídnout ženě? Moc ne. A snazší už to nebude. Ona taky bude muset za pár roků mít chuť vylívat mu nočník, holit ho a stahovat mu po celém dni v autě boty, pokud vůbec ještě bude moct jezdit. Za pár roků.

Svah hory několik metrů od domu zmizel. Tma je naprostá. Pokud Erhard nevstane a vydrží sedět dlouho, uvidí najednou hvězdy. A pokud vydrží ještě déle, uvidí tenký, stále silnější závoj padajících hvězd. Ticho poroste, pokud se to tak dá říct. Bude růst jako tóny nicoty, která přehluší teplo dne naříkající v kamenech, neustávající C dur větru, bas vln bušících do pobřeží i krev, která jím pomalu protéká. Ticho, při kterém by se do nového roku nejradši probrečel. Ticho tak přesvědčivé a syté, že splývá s nocí a s jeho otevřenýma očima, jež mu připadají zavřené. Právě to na tomhle domě miluje. Nikdy sem nikdo nepřijde. Jenom on. A Laurel a Hardy. Teď se objevují hvězdy. Jsou tam odjakživa, ale teď přicházejí až k němu. Nejdřív vidí všechny tečky, potom všechna souhvězdí, Orionův pás a galaxii, která vypadá jako starý děrný štítek se vzkazy z velkého třesku.

Od posledně je to sedmnáct let a devět měsíců.

Cítí Beatrizin parfém, který mu takříkajíc vězí v košili přesně tam, kde se ho dotkla odpoledne, když se loučili. Navrhla, že by mohl být večer s nimi. Jemu se to zdálo upřímné jen zpola… ne… spíš tak ze čtvrtiny. Mám nějaké plány, řekl otráveně, jak to dokáže říct jen starý chlap. No tak, zkusila to znovu a mile. Ne, díky, je to na mě moc fajnová společnost. A taky to moc fajnová společnost byla. Ona na to nic neřekla. Namísto ní řekl Raúl: Vždyť ty jsi jeden z nejfajnovějších lidí, co znám. Ale víc už o tom nemluvili, a když začali vytahovat sklenky na šampaňské, políbil Erhard Beatriz, popřál jí šťastný nový rok a šel po schodech dolů a ven. Vyprovázel ho Raúl. Buen viaje, řekl Erhard, když stáli dole na ulici, kde se hemžilo víc lidí než jindy. Prodavač tašek Silón odnaproti na ně oba, a hlavně asi na Raúla, jehož všichni znají, volal „Šťastný nový rok“. Erhard šel k autu a pocítil osten, co na silvestra cítí vždycky. Další rok, který utekl jako ty ostatní, a další rok, který na sebe nechává čekat.

Na zdraví, kamaráde. S koňakem je to dobré. Pálí to celou cestu až do žaludku. Noc je vlahá. Tělo mu celé žhne. Možná proto, že myslí na Beatriz, na ono temné místo přesně tam, kde se jí prsa rozdělují a ztrácejí se v blůze, přesně tam, odkud vychází její vůně. Sakra. Snaží se na ni nemyslet. Na ni časem plýtvat nebude.

Dcera kadeřnice. Na tu myslet může. Na té něco je.

Nikdy se s ní nesetkal. Viděl ji jenom jednou a ještě z dálky. Často se díval na její fotku na stěně v kadeřnickém salonu. Myslí na ni. Myslí na obyčejné události. Na drobné scény, jak ona vchází do kadeřnictví a zvonek nad dveřmi bimbá. Myslí na to, jak jí a ona sedí u stolu naproti němu. Nebo stojí v kuchyni, v jeho kuchyni, a vaří jídlo na sporáku, na kterém to kouří a prská. Ve skutečnosti je až moc mladá a zajímají ji věci, kterým on nerozumí. A není zrovna jeho typ. Co on může říct, aby to zaimponovalo mladé ženě? Určitě se jí vůbec nechce vařit. Určitě radši sedí s telefonem v ruce a povídá si s kamarády, tak jako všichni mladí. Možná pojídá nudle z papírové krabičky a kouká u toho do počítače. Na fotce v kadeřnictví je to teenagerka a nevinnost sama, s kudrnami po celé hlavě a velkými, maskulinními brýlemi. Není hezká, ale nedá se na ni zapomenout. Teď jí je nejmíň třicet a zřejmě je milá i bystrá – podle její matky, které on samozřejmě nevěří. Když ji tehdy viděl na ulici, poznal její světlé kudrnaté vlasy. Přecházela ulici s rovnými zády a kabelkou přes rameno jako opravdová žena a musela se dát do běhu, protože se velkou rychlostí blížilo auto. Nebyla elegantní, spíš trochu nemotorná. Neví, proč na ni tolik myslí. Možná to prostě je ostrovem, který se do něj zažírá. Hvízdotem větru kolem kamenů a nároží. Je to jako tón samoty, ustavičně znějící v klavíru.

Může za to Petra. Její nezdravě vysoký hlas, který pacifikuje zákazníky v kadeřnickém křesle a vylučuje hovor, protiargumenty a rozumné myšlenky, když se lidé koukají do magazínu nebo si čtou článek o ostrovním fotbalovém mužstvu. Má v sobě jakousi tvrdost, pro ni je láska něco, co se dá z druhých vymáčknout. Bez ustání mluví o dceři, škrábe dlouhými nehty Erharda na hlavě a povídá, že dcera se přestěhovala do bytu, že si koupila malý skútr, že má nového zákazníka, že nechala přítele, že ona, tedy ne dcera, by chtěla nějaká vnoučata, a tak dále. A před několika měsíci najednou řekla: Kéž by si ta moje holka našla někoho, jako jsi ty. Tak to řekla a dívala se na něj do zrcadla. A potom: Ona není stejná jako ostatní děvčata, no ale to nejsi ani ty. Tomu se chvíli smáli. Hlavně Petra.

Erharda ten návrh úplně vyděsil. Tohle mu jen tak říkat nemůže. Mávat mu pod nosem vlastní dcerou. Znamená to, že by ji měl někam pozvat? Neví snad Petra, jak mu ve městě říkají? Copak si nevšimla, že mu chybí prst? A co věkový rozdíl mezi nimi, copak na takové věci ona jako matka vůbec nemyslí? Je mezi nimi nejméně třicet let, vždyť on je stejně starý jako Petra, dokonce starší. Ale ta symetrie se mu zamlouvá. Generace, které sahají zpět a vytahují další generaci; Escherovy kresby kreslířovy ruky, která kreslí sebe samu. Pět prstů na jedné ruce a pět prstů na druhé. 5 + 5.

Kéž by si holka našla někoho, jako je on, tak to řekla. Někoho, jako je on.

Ne jeho, ale někoho, jako je on.

Co se v tom skrývá? Tvrzení, že takových, jako je on, se najde hodně? Jeho kopií, které téměř po generaci dělají pořád to samé, neuhnou a na nic se neptají. Někoho, jako je on, vítr z prdele světa, co se dneska objeví a zítra je zase pryč, a zůstane po něm jen vzpomínka na smrad.

Z města se ozve rána z nějaké pyrotechniky.

Možná by to měl prostě udělat teď hned? Zastavit se u ní s autem a někam ji pozvat? Právě teď? A bude to mít za sebou. Ví, že z něj mluví ten lumumba. Ví, že bude mít odvahu nanejvýš dvě hodiny a pak se připlíží skutečnost. Je čtvrt na jedenáct, ona možná je někde na večeři se spoustou mladých mužů, kteří toho vědí zatraceně moc o počítačích. Ale co když sedí doma jako on – a dívá se na tu příšernou show v televizi, co dávají každý rok. Její matka mu několikrát říkala, kde ten byt je. V novostavbách na Calle Palangre. Hned naproti hračkářství. Nic by se asi nestalo, kdyby se podíval, jestli je doma. Třeba by se mohl mrknout, jestli se v bytě svítí, jestli tam je zapnutá televize a září do tmy.

Opře se o stěnu domu, najde na šňůře sušáku tuhé kalhoty a otvory v nich prostrčí nohy. Někde ve tmě utíkají od domu jeho kozlové.

2

Jede do města Alejandrovou stezkou.

Po té stezce by jezdit neměl. Ničí se na ní auto, už dvakrát dával opravovat nápravy a pokaždé ho mechanik Anphil varoval. Nejezdíš přece Severní cestou, že ne? Ani Alejandrovou stezkou? Tohle auto to nesnese. To by sis musel koupit montero nebo některý z těch nových meďáků, ty to snesou, ale tohle auto ne. Ale montero on nechce a na nový mercedes nemá peníze, a i kdyby peníze měl, nový mercedes by nechtěl; chce si nechat ten svůj z Maroka, se zažloutlými sedadly a pomalou akcelerací. Přesto jede Alejandrovou stezkou. Projíždí kolem Oliviina starého domu, kam se nastěhovali surfaři, prkna mají položená na střeše a ve tmě je vidět jejich vlajka, růžové kalhotky visící na konci dlouhého klacku trčícího z chýše ven. Bydlí tu dva kluci a jejich kamarádi. Občas sedávají poránu venku, když jede kolem, a kouří tabák z velkých dýmek, mávají a div u toho neumírají smíchy. Jsou zhulení jako otrávené kozy, a kdyby ho napadlo zastavit, nedokázali by z těch nafukovacích sedaček vstát. Teď v chýši nikdo není, nesvítí se tam, asi jsou někde venku, na pláži nebo ve městě.

Přijíždí k zatáčce u pobřeží. Ta zatáčka je fantastická. Hlavně když v sobě má lumumby až po krk a cítí levný koňak až v konečcích prstů. Cesta je plná mělkých děr a drobného kamení. Celá karoserie se třese. Auto se dostává do smyků, když jede přes sedmdesát, a šimrá to tak, že se neubrání úsměvu. A taky pšouká, to tak legrační není, ale nemůže si pomoct, už na tom takhle je pár let. Stačí, aby maličko zaťal břišní svaly, a ze střev mu do kalhot vletí kapsa vzduchu, bolí to a zároveň to je osvobozující. Pak cesta vede z kopce a zatáčka udělá poslední kudrlinku. Ve světle vidí, že uprostřed cesty stojí koza, objede ji a dívá se po ní ve zpětném zrcátku. Vypadá to na Hardyho, ale ten to určitě není, tady ne, takhle daleko od domu. Koza už zmizela ve tmě.

Tak ho to zaujme, že si nestačí všimnout protijedoucího vozu dřív, než ho na uzounké stezce mine. Jsou z toho vlastně jenom zvuky. Suché skříííp. Kovový stín podél auta. Boční zrcátko rozplácnuté přes okénko.

„Hovado pitomý,“ vykřikne ke svému vlastnímu překvapení dánsky. Nadávat, to člověk asi nezapomene. Jede zatáčkou dál, druhé auto už je z dohledu, červená zadní světla zmizela do noci. Ani se nevyplatí zastavit a obhlédnout škody. Stáhne okénko a narovnává zrcátko. Sklo je roztříštěné a osm jako vlas tenkých prasklin ukazuje směrem dolů.

Černé montero. Zaručeně bonviván Bill Haji, co bydlí nahoře ve vile podobné ranči, chová koně a je známý tím, že po Alejandrově stezce jezdí drsně a rychle, jako by mu za zadkem hořelo moře. Erhard by měl mít srdce až v krku, ale má ho tam, kde ho mít má, utlumený lumumbou a nervózní z vyhlídky na setkání s dcerou kadeřnice.

Jede po stezce do Corraleja. Z asfaltu stoupá teplo. Mladí lidé v malých autech troubí a zpívají. On si to valí po Avenidě a dolů k přístavu a zaparkuje v Calle Palangre. Nechává auto všude, kde se dá.

Hodlá jít k dceři kadeřnice. Zaklepe na dveře. Už teď je celý rudý a stydí se před jejíma očima, až ho přede dveřmi uvidí. Dobrý večer a šťastný nový rok, řekne. Viděl ji. Viděl jsem tě na obrázku, u tvé mámy. Co když má na sobě takové ty letní šaty s vytahanými ramínky, která pořád padají. Kčertu s tím, že má brýle. On není vybíravý.

Když ale přijde ke hračkářství a podívá se nahoru k bytům, je ve všech třech patrech domu zhasnuto. Ona určitě sedí u televize. Pije bílé víno a doufá, že se někdo zastaví. Erhard si musí dát drink. Něco kurva silného. Potřebuje si svlažit krk, aby se rozmluvil. Tohle je k ničemu, jen tak tu stát a civět jako pitomec, jako extranjero. Jde ulicí nahoru a zahne do Via Ropia. Směrem k Centro Atlantico. Tam to žije vždycky, hlavně turisti, lidi, které nezná. Vejde do Flicks a zamíří k barovému pultu. Objedná si Rusty Nail a zaplatí rundu i těm dvěma pánům v rohu. Nejsou na městský život zvyklí, jsou to pěstitelé oliv, co vyrazili za ženskýma. Krčí se tu za palmou a tisknou se k sobě, zoufalí jako myšky, a skoro je není vidět.

3

Zbývá osmnáct minut. V televizi na zadní stěně baru jsou vidět záběry z Times Square, ohňostroj nad přístavem v Sydney, dlouhé ručičky Big Benu potkávající se na dvanáctce. Barman na hosty volá, jestli jsou připravení na nový rok. Zní to tak slibně, tak prostě. Jako by člověk nechal všechno staré za sebou a vzal si s sebou do nového roku jenom to nové. Nové, to mu nic neříká. Nové, to není pro něj. On nic nového nepotřebuje. Nic nového nechce. On jen chce, aby se to staré chovalo pořádně. Sedmnáct minut. Pořád to může stihnout, zazvonit u ní a popřát jí šťastný nový rok. Možná je v negližé, či jak se tomu říká, sedí u televize, popíjí bílé víno a dívá se na staré díly 7 vidas, které všichni milují. Má mokré vlasy, dala si chladivou koupel.

Lidi se hrnou ven na ulici. Div ho nesrazili ze židle. Zaplatí bankovkou a uvědomí si, proč nechodí do doupat pro turisty, kde za whisky a Drambuie chtějí přes dvacet eur. Jde s davem ven a kráčí zpátky ke Calle Palangre. Namíří si to přes ulici a vejde do domu. Je to stavba z časů generála Franca, schodiště je jednoduché a kobaltově modré. Dojde do prvního patra a přečte si jména na všech třech dveřích. Z bytů zní hlasitá hudba, ale žádná Luisa ani L. tam není.

Jde dál nahoru. V nemocničním světle na schodišti stojí líbající se pár, ale když Erhard prochází kolem nich, přestanou a jdou zahanbeně po schodech dolů.

Chvíli zůstane stát, aby se nadechl, kouká se na jmenovky a pokračuje do posledního patra. Tři patra, na každém troje dveře, celkem devatery dveře.

Ve třetím patře bydlí nějaký Federico Javier Panôs a jistý Sobrino. A uprostřed Luisa Muelasová. Jmenovka je velká a pozlacená a jméno je napsané těžkými písmeny v kurzivě. To jistě dostala od Petry a jejího muže. Je to takový tradiční dárek od rodičů, když se třicátníci stěhují z rodného domu.

Zdá se, že za všemi dveřmi je ticho. Přiloží ucho ke dveřím bytu Luisy Muelasové a skoro si přeje, aby nebyla doma. Ale ozývají se tam slabé zvuky, šramot, skřípot, mumlání, možná je to jen televize.

Narovná se a zabouchá svou lepší rukou, pravou, do plochého kusu dřeva nad špehýrkou. Je za čtyři minuty dvanáct. Možná se jeho bouchání ztratí v novoročních zvucích města.

Najednou ve štítku na dveřích spatří tvář.

Je rozpadlá, prosící, zmatená. Dominují jí dvě oči, obklopené hromadami vrásek a opotřebovanou pletí, a je ohraničená unavenými vousy. Je to zoufalá tvář. Vidí v ní lásku a žal, desítky let údivu a alkoholu. Vidí v ní cynického pozorovatele, hodnotícího a soudícího. Je strašlivě pokroucená, je těžké do ní proniknout, snést ji, milovat ji. Nejhorší na tom ale je, že ta tvář je jeho. Vidí ji jen ve zpětném zrcátku v autě, v pokřivených zrcadlech nad zničenými umyvadly na veřejných záchodcích, ve výkladní skříni obchodu, ale nejradši ji nevidí. Lze se jí zeptat jen na jednu věc.

Co můžeš nabídnout?

Nic ve skutečnosti není děsivější než tohle. Než setkání. Okamžik, kdy se člověk v životě nakloní dopředu. A řekne: Já tě chci. Okamžik, kdy náhodnost pomine a člověk zaujme stanovisko ke světu kolem sebe a požádá někoho jiného, aby ho přijal. Okamžik, kdy dvě bubliny prolomí zrcadlo a stane se z nich jedna. Nestane se to při polibku ani při sexu, ani když člověk toho druhého miluje. Stane se to v té strašlivé vteřině, kdy se člověk odhodlá k šílenému tvrzení, že svou přítomností může druhému člověku něco dát.

Teď za dveřmi slyší zvuky. Zní to jako nohy v ponožkách. Už jdu, říká nějaký tenký hlas. Je za dvě minuty dvanáct.

On nemůže, prostě nemůže. Nakloní se, podívá se na schody a sune se dolů. Dolů, dolů. Slyší, jak se v nejvyšším patře otevírají dveře. Haló, říká hlas. On jde kolem ostatních dveří, za nimiž hraje hlasitá hudba, a ven. Na ulici. Klopýtá chvatně pryč podél zdi jako potkan a šikmo přes ulici k autu. Na Calle Palangre je teď plno lidí, hned u auta stojí společnost mužů s doutníky a holčiček sedících obkročmo na skútrech se sklenkami šampaňského v rukou.

Z bytů nad ním mluví lidé k těm dole. On se nasouká do auta a vymotá se ven z parkoviště. Jede jednosměrnou ulicí mezi davy lidí. Nějaká partička se s ním chce svézt, nevšimli si, že ceduli má zhasnutou, ale on nechce. Jejich ruce na okénku a žadonící oči jsou mu lhostejné. Šťastnej novej rok, ty sráči, volá za ním mladá holka se stříbrnou buřinkou na hlavě.

Jede ze světel města ven do tmy. Šedá cesta zmizí a stane se z ní bledá stezka. Zašlápne vrzající pedál svého starého meďáka až do podlahy. Do podvozku mlátí štěrk ze stezky.

Obraz dcery kadeřnice, jak otevírá dveře, se mu vrátil jako výsměch. Teď ji vidí v ponožkách – s rozcuchanými vlasy a skleničkou whiskey likéru v ruce. Takový obrázek si může představovat jenom nadržený chlap. To je jedna z věcí, kterou na stárnutí nenávidí. Posun od mládí a jeho tělesnosti bez ducha k čistému duchu bez těla. K bodu, kdy nejlepší okamžiky sestávají jen z myšlenek na to či ono, z představ o budoucnosti, z dávných vzpomínek. Už skoro osmnáct let si představuje blízkost ve vztahu s ženou. Představuje si ji. Představoval si ji, i když byl s Anetou. Tehdy ta blízkost jen měla konkrétnější podobu, tehdy vypadala jako blízkost ve vztahu s kýmkoli jiným než s ní – až do chvíle, kdy už v její blízkosti nebyl.

Noha se mu přesune z plynu na brzdu. V kuželu světla před sebou spatří uprostřed cesty nějakou obrovskou krabici.

MALÍČEK 1. LEDEN — 13. LEDEN

4

Nejprve ho napadne, že na zem spadl nějaký satelit, a pak kouká, že to je auto obrácené na střechu.

Do hajzlu, nějaké montero, černé montero jako to Billovo.

Je to to Billovo.

Nějakých čtyři sta až pět set metrů od místa, kde se míjeli, ale jak je to dlouho? Hodinu? Nedokáže si v čase udělat jasno. Možná se mu ty Rusty Nails, co vypil, přece jenom vrazily do palice.

Vypne motor. Světla nechá svítit, aby na to auto viděl. Slyší moře a tiše odfukující motor svého meďáka. Prach se snáší k zemi.

Chystá se zapnout dorozumívací zařízení a oznámit to na dispečink, nic lepšího asi udělat nemůže, ale zaslechne nějaké bouchání, jako by se někdo snažil dát o sobě vědět nebo se dostat ven. Vystoupí z auta. Řekne nahlas Billovo jméno. Volá, jako kdyby se znali. Bille. Skoro se neznají. Billa Hajiho znají všichni. Rtuťovitý, nesnesitelný člověk. Nikdy nespočine v klidu, pořád je na cestě někam pryč nebo zpátky. Erhard ho párkrát vezl. Poprvé to bylo do nemocnice. A poté vždy na objednávku. Dvakrát ho odvážel z letiště domů do jeho vily, několik kilometrů odsud; Haji přijel z Madridu se čtyřmi či pěti kufry a mladým klukem, který se zdál unavený. Kufry měl v obou případech stejné, ale kluk byl pokaždé jiný. Erhard se nestaral o fámy a o to, jaký Haji vede život. Do takových věcí se člověk nemá míchat. Pokud tedy těm klukům je osmnáct a můžou si svobodně vybrat.

„Bille,“ řekne znovu.

Auto je kolem dokola pomačkané. Asi se kutálelo pěkný kus cesty. Do prdele, montero. Je to jenom japonská lepenka. Po cestě se táhne dlouhá stopa skla. To naznačuje, že auto se smýkalo po boku. Volá znovu, jde okolo auta a dívá se dovnitř tam, kde možná bylo čelní sklo, ale spíš asi boční okénko. Sklání se a dívá se dovnitř. V autě nikdo není. Bill ani žádný z jeho kluků. Erhard si s úlevou oddechne. Přestože Billa Hajiho moc rád nemá, měl strach, že ho spatří zmáčknutého mezi volantem a zadním sedadlem jako nacucané klíště. Auto je prázdné, dveře – jedny z nich – jsou otevřené a visí na pantu. Možná šel pro pomoc nebo ho odvezla sestra, která vždycky je v jeho těsné blízkosti, když ho člověk vidí ve městě nebo v La Marquesině. Erhard se ohne a sahá na auto. Pořád je teplé.

V tom okamžiku tma i auto zmizí a celé nebe se otevře, s odstíny zelené a skvrnami azurové a purpurové, jako by se po něm ohlížely stovky očí.

5

Nad ním to práskne. Erhard se přes auto podívá na oblohu. V úsečné kadenci se ozývají další rány, jeden za druhým se objevují třpytivé pruhy. Nejprve si řekne, že to jsou nouzové světlice z nějaké lodi. Pak si uvědomí, že je Nový rok, že se dívá na proud raket z města. Když si jeho oči opět zvyknou na tmu, všimne si, že hned před ním se něco pohybuje.

Tam, kde býval výfuk, sedí na autě pes.

Jsou tam dva.

Dívají se na něj jako dva roztomilí pejsci na procházce. Jsou to ale divocí psi. Nikdo neví, odkud se berou. Možná z Corraleja, jedenáct kilometrů odtud. Jsou to krásná zvířata, jak tam sedí nebo když v měsíčním světle běhají po okrajích skal. Za denního světla jsou vychrtlí a ošuntělí jako staré koberce. Jsou utrpením pro všechny, kdo chovají ovce a kozy, a mladí muži si z nich dělají terč a střílejí po nich z korby náklaďáků, aby se nenudili. Přesto těch psů tak či onak přibylo. Erhard hádá, že jich tam ve tmě sedí deset až patnáct. Možná Bill Haji jednoho z nich přejel, třeba právě proto se s autem převrátil. Jeden ze psů slintá. Erhard se podívá dolů mezi jeho přední nohy.

Přestože většina obličeje je pryč, pořád se ostatky Billa Hajiho dají poznat. Není co zachraňovat. Snad už byl mrtvý, než si ho psi vzali. Jeho proslulé licousy vypadají jako králičí kůže naruby.

Pak si ho všimne.

6

Leží hned za levým předním kolem, v hnědé tmě. Erhard ho vidí jen proto, že se trošičku zatřpytí pokaždé, když na nebi vybuchnou rachejtle. Zpočátku mu není jasné, co že to tam vidí. V tom odlesku je teplo, žhne to jako jantar. Odhaduje, že to je něco měděného nebo pozlaceného, snad něco ze slunečních brýlí nebo kousek přetrženého kabelu. Na okamžik ho napadne, že to je zlatá plomba, a pak si všimne nehtů a malých záhybů kolem kloubu. Vidí, jak je široký prsten ověnčený masem.

Je to Billův snubní prsten. Na Billově prsteníku. 10 minus 1.

Nechce se mu jít okolo auta, a tak po něm sáhne. Neví ani, jestli na prsten dosáhne, leží půldruhého metru či dva od něj na druhé straně vozu. Natáhne paži přes podvozek, ale oba psi zvednou hlavy od žrádla, jeden vycení zuby a strčí přední tlapy pod tělo, připravený ke skoku. Erhard by možná přece jenom stihl ve tmě prst popadnout, ale každopádně by mu na ruku skočil pes.

Jde pomalu zpátky ke svému autu a zapne dálková světla. Nejprve s nimi několikrát zabliká, až psi vstanou a podrážděně se na něj podívají. Potom položí ruku na střed volantu a opře se o něj. Auto párkrát zatroubí tak řezavě, že by většina lidí asi řekla, že se to k mercedesu nehodí. Drží klakson stisknutý, dokud oba psi na druhém autě otráveně jako narkomani neseskočí a neodšourají se několik metrů do tmy.

Ve svitu dálkových světel pospíchá Erhard k druhému autu. Běží tak rychle, jak jen může. Už je to několik měsíců, možná rok, co běžel naposledy. Je to jen několik málo metrů, ale má pocit, jako by to trvalo až moc dlouho. Připadá mu, že psi si toho už všimli a vrhají se zase k autu. Zdá se mu, že ho nohy neposlouchají a za jeden večer ho až tam a zase zpátky nedonesou. Nedosáhne přes auto tak daleko, jak by si přál. Visí přes okraj převráceného montera a sahá po prstenu. Je to sotva půl metru.

Leží těsně u toho, co zbývá z Billovy hlavy a tváře, a skrz tu červenomodrou hmotu vidí do jeho otevřených, ale vyhaslých očí.

Najdi toho chlapce.

Ta věta zní přes ten randál z rachejtlí tak jasně a zřetelně, že Erhardovi se na okamžik zdá, že v autě pořád funguje rádio. Nebo že možná jeden ze psů, co on sakra ví, najednou začal mluvit. Podívá se do těch očí znovu a připadá mu, že ta věta nejspíš vychází z nich, z onoho temného kroužku v oku, který pomalu tuhne. Slyšel ten hlas už dřív. Zná jej. Možná je to hlas Billa Hajiho. Možná je to jen něco, co bůhvíproč nahlas řekl on sám. Ani si nepamatuje, co říkal; pamatuje si jen, že to byla slova prosebná.

Znovu se podívá na prst, chytí se nějakých výstupků na podvozku a vytáhne se nahoru a dopředu. Auto je pořád teplé. Nepálí, ale hřeje jako skála. Ohňostroj odeznívá, nad pobřeží vystřelují úplně poslední pozdrav, zelený, stříbrně prskající vzor. Rozhostí se ticho. Ne naprosté. Motor vrní. A naříkavý štěkot psů přerostl v nadzvukové kňučení – hned po tomhle zvuku určitě přijde zuřivost. Dole hned před autem je slyšet šramot. Erhard se na břiše pošoupne dopředu, natáhne ruku a popadne prst. Je studený. Hrubý. A nádherný.

9 + 1, pomyslí si.

7

Erhard utíká zpátky ke svému vozu, vrhne se na přední sedadlo a zabouchne dveře. Od chvíle, kdy spatřil převrácené auto, si připadal úplně střízlivý, skoro jako by ho trápila kocovina, ale teď se opilost jako mávnutím proutku vrací. Připadá si jako na houpačce, ale taky je bizarně rozjařený a je mu jaksi veselo.

Jako by jeho oči, tělo a mysl ve zkratu počítaly. Jeho vlastních devět prstů a jeden prst Billa Hajiho dává dohromady deset prstů. Probouzí to v něm radost, která se mu rozlévá až do břicha a vlastně až do pinďoura, jako by to pomohlo jeho libidu, že se stal majitelem nového prstu. Ví, že to je špatně, ví, že si to namlouvá, ale i když to není jeho prst, připadá si díky těm deseti prstům celý jako už dlouho ne. Tak jako ztráta jeho vlastního prstu před osmnácti lety znamenala zavržení a vědomý odečet, s tímto prstem se vrací rovnováha.

Ve tmě si stáhne ponožky, jde si lehnout a v hlavě mu hučí. V generátoru došel benzin, protože ho před odchodem zapomněl vypnout. Zítra, zítra se na to podívá. Je ticho, ale když se vítr otočí, zní to, jako by kňučeli psi.

Když ho sežerou, nebude co pohřbívat. Když nebude co pohřbívat, nebude mrtvý. Billova sestra, drsná tetka, která vypadá jako chlap, se bude muset loučit s prázdnou rakví.

Prst na ruce, na ruce Billa Hajiho, který ho jednou zastavil na hlavní ulici. Jeho příteli se udělalo špatně. Bill o něj pečoval celou cestu do nemocnice. Erhard si to nejlíp pamatuje podle té jakoby melounové vůně a paklíku pětiseteurovek, kterými chtěl Bill platit. Erhard musel utíkat do kiosku a rozměnit to. Prst. Billova ruka. Billovy licousy. Ty na tom chlapovi byly nejirštější.

Erhard šmátrá ve tmě a najde telefon. Stalo se neštěstí. Pospěšte si, říká. Jako by nechával vzkaz. Udá adresu, snaží se změnit hlas, aby zněl víc španělsky. Los perros se lo han comido. Snědli ho psi. Tomu chlapík na druhém konci tak docela nerozumí.

„Jak se jmenujete? Můžu se zeptat, kdo volá?“

Dlouho je ticho. Erhard to chce ukončit, ale nemůže ve tmě najít tlačítko. Sahá po točitém kabelu až ke stěně.

„Haló,“ říká muž.

Erhard stiskne tlačítko a hovor přeruší. Znovu se rozhostí šokující ticho. Zůstává jen vítr šustící po kamenech. Nad ostrovy už se uvelebil nový rok. Erhard má prst pod polštářem jako minci pro štěstí.

8

V úterý vstane brzy, a než se přihlásí na dispečinku a vezme první zákazníky, vyrazí si na projížďku. Vždycky nejdřív jede do rybářské vesnice Alapaqa, kde křičí racci a podává se tam nejlepší káva na ostrově. Aristide a jeho žena Miza si ji sami praží a melou ji ve starém arabském mlýnku, který zabírá celý psací stůl a patříval Mizinu otci. Káva je skoro šeříkově fialová a sladká. Nejlepší na ostrově. Přestože se nedá říct, že Erhard vyzkoušel všechny podniky, kde na ostrově nabízejí kávu, určitě jich vyzkoušel většinu.

„Vypadáš dneska čile,“ řekne Miza. Erhard krátce pozdraví její sestřenici. Ta dočasně u Mizy bydlí a do kavárny chodí bosa. Je to motorkářka s nevymáchanou hubou. S tím by on nedokázal žít, ale líbí se mu její vlasy. Když stojí zády k němu, dívá se jí na ně. Má je tmavé a dlouhé až po stehna. Erhard pije kafe a ona povídá o nějakém kulturistovi jménem Stefano. Podle Erhardova názoru to není příjemný chlap, ale ona se Erharda na jeho názor neptá. Neptá se na nic. Mluví o tom, že ten kulturista má slepičí mozek, o televizi, kterou rozmlátil, a o strašné spoustě peněz, co utratil za nějaké odporné ženské v jednom baru v Puertu. Miza v kavárně uklízí, poslouchá a podívá se na Erharda. Její pohled říká, že ženy možná ne vždycky jsou to nejlepší.

Možná to nejlepší nejsou ani muži.

U Mizy taky mají koupelnu, kde se Erhard myje. Je to kůlnička, ve které rybáři oplachují a suší velké ryby, ale postupně se z ní stala jakási veřejná sprcha pro surfaře, rybáře a jednoho taxikáře, který nemá doma koupelnu. Když má štěstí, žádné ryby tam nejsou. Dneska tam visí velký mečoun, tlamu má propíchnutou hákem.

9

Vydělá bezmála sto dvacet eur. Jde to dobrým tempem, zákazníci se objevují zrovna tak rychle, jak je vysazuje. Prst si netroufá vytáhnout, má ho jen tak v kapse. Zkoušel z něj stáhnout prsten, ten je mu lhostejný, ale nejde s ním hnout, zadírá se do kosti. Bill Haji nebyl tlustý, ale prsteník mu buď otekl, nebo časem tak zmasitěl, že prsten je v jedné rovině s kůží. Erhard si představuje, jak si mladý Bill kdysi prsten nasazoval. Až se prst trochu seschne, možná ho dokáže z prstenu vysoukat. Jen aby se prst nezlomil vejpůl nebo se nerozdrolil jako suchá hlína.

Po siestě si to Erhard valí do Villaverde. Zaparkuje na klidné cestě za bílým palácem Aritzových. Každý rok pár dní po silvestru mají Aritzovi návštěvu z pevniny a jejich malá neteř Ainhoa hraje Gershwina, vždy koncert F dur.

On tam je půl hodiny předtím a ladí křídlo, ženy na terase pijí šampaňské a muži koukají do Steinwaye a pronášejí komentáře. Ne k Erhardovi, nýbrž mezi sebou. André Aritza je přátelský chlapík, kterému táhne na padesátku a má nezvykle silné brýle. Ale od té doby, co se Erhard uřekl, že o počítačích nic neví a ani se o ně nezajímá, je André vůči němu chladný. Zjevně vydělal jmění na něčem, co souvisí s počítači, loďmi a navigací. Těchhle zbohatlíků se tu objevuje pořád víc. Jsou to podivní muži bez páteře a s mladšími ženami, které se jim starají o domácnost, a děti mají jako trofeje.

Dnes kolem klavíru stojí tři takoví pidloocí vynálezečtí týpci, ukazují dolů do skříně na kladívka, která se pohybují nahoru a dolů, a o Erhardovi, který stojí hned vedle, mluví jako o ladiči pian. Švagr vypráví o něčem v mobilním telefonu, co dokáže klavír naladit. Je to moc šikovná věc, říká, kolik tě vlastně ten ladič klavírů stojí? André Aritza odpovídá: Za tak málo je to až moc. Tak si stáhni tu aplikaci, povídá švagr, ta stojí sedmdesát devět centů. Muži se smějí. Ten chudák bude brzy bez práce, říká nejmladší vynálezce. Erhard má hlavu až dole ve skříni a v ruce ladicí kliku. Takových věcí slýchá spousty. I za volantem taxíku.

V kapse cítí prst. Vlastně ho ani necítí, jen ví, že ho tam má. Prst mu vnukne podivné nápady. Vzbuzuje v něm chuť vyrvat z toho zpropadeného klavíru struny a hrát etudy tak, že by do kláves mlátil hlavou Andrého Aritzy. Ale taky v něm vzbuzuje chuť nechat to být. Zůstat v klidu a nemarnit svoje příležitosti.

Reina Aritzová se snaží shromáždit společnost v jídelně, která se nachází vedle za několikerými zavřenými posuvnými dveřmi. Celý dům je cítit převařeným humrem. Erhard si dává načas, než je hotový, a společnost se chystá do jídelny, pije šampaňské a postává u oken s výhledem na záliv a moře. Erhard seběhne dolů do kuchyně a umyje si černé ruce a pak jde do haly a hlavními dveřmi ven. Než se dveře stačí zavřít, vzpomene si na peníze v obálce na malém příborníku. Vždycky leží tam. Sto eur. Klidně by se bez nich obešel. Když tam tu obálku nechá ležet, ukáže Andrému Aritzovi, že to nedělá pro peníze. Že si ty komentáře za těch pár drobných líbit nenechá. Ale vypadalo by to, že na ty peníze prostě zapomněl. Neozval se, když o něm ošklivě mluvili, a budou si myslet, že ladič pian, ten zmatený chudák, na svoje peníze zapomněl, a možná se mu budou smát ještě víc.

Sakra, to ne. Jde zase nahoru kolem jídelny a slyší, jak Reina diriguje hosty kolem stolu a říká mužům a ženám, kam si mají sednout. Volá na Andrého, ale ten neodpovídá. Erhard vezme obálku z příborníku a rychle se podívá škvírou ve dveřích do obýváku, kde se neteř opírá o křídlo a kouká se z okna. André Aritza stojí vedle, trochu moc blízko u ní, ústa trochu moc vysoko u jejího ucha. Dívá se na ni, jako by očekával nějakou reakci, ale jeho ruka se sune nahoru po jejím stehně a tiskne se k dlouhé blůze v barvě stříbra, která jí spadá přes kalhoty. Nevypadá, že by se jí to líbilo, ale ani se nezdá zahanbená či překvapená. Jedinou polehčující okolností je, že to vlastně není jeho neteř, ale jen dcera dobrého kamaráda, kterou se rozhodli považovat za neteř. A ona není dítě, nýbrž mladá žena, bude jí tak sedmnáct nebo osmnáct. A někomu jako Erhard, kdo o sexu či svádění žen nic neví, se jeho snahy o sblížení nezdají sexy ani svůdné.

Za sebou Erhard slyší, že chodbou přichází Reina Aritzová.

„Señore JØrgensone, díky za návštěvu a šťastný nový rok,“ řekne Reina, když ho spatří s obálkou v ruce.

Erhard se rychle otočí a strčí do dveří od obýváku. André Aritza rychle odtáhne ruku od neteře, postaví se strnule jako komorník vedle ní a roztrpčeně se na Erharda podívá. Neteř se pořád zdá lhostejná. Jako by ji nalil šampaňským nebo jí řekl něco, co ji ohromně zaujalo. „Vaše krásná žena vás hledá,“ řekne Erhard nahlas.

„Aha, díky,“ odpoví André a roztrpčený výraz z jeho tváře zmizí.

„Ten humr vystydne,“ říká Reina Aritzová do pokoje. „Nezapomeňte si vzít sklenky na šampaňské.“

„Šťastný nový rok vám i vaší neteři,“ řekne Erhard Andrému Aritzovi, otočí se k nim zády a jde zase dolů. Takových věcí vídá spousty, ale přece jen přemýšlí, jestli to není naposledy, co do tohoto domu přišel. S Andrém Aritzou by to teď mohlo být ještě obtížnější. Na druhou stranu dostává práci jako ladič zřídka. Hlídá si těch několik málo kšeftů, které má. Neexistuje žádný důvod, aby se rozhodoval hned teď. Uvidí tyhle lidi zase až za rok.

Rozsvítí ceduli a doufá, že na něj někdo mávne, než pojede domů.

10

Přede dveřmi stojí muž. Než Erhard otevře, dívá se na něj okénkem. Počítá do třiceti, jestli ten člověk neodejde. Jmenuje se Francisco Bernal a mne si oči, na nichž má sluneční brýle, jako by byl unavený nebo se mu do očí dostal prach. Jednatřicet. Dvaatřicet. Třiatřicet. On tam ale stojí dál a dívá se rovnou do dveří, jako by se měly každou chvíli rozletět. Pohledný mladý muž před čtyřicítkou, má pár dětí a manželku, která pracuje v jednom hotelu. Erhard otvírá.

Policajt se podívá Erhardovi do očí. „Poustevníku,“ pozdraví ho.

„Komisaři.“

„Já nejsem komisař.“

„A já se nejmenuju Poustevník.“

Bernal se zazubí. „Oukej, JØrgensone. Jak se máte?“

„Fajn. A vy? A děti?“

„To mladší zrovna mělo spalničky.“

Erhard přikývne. Zná policejního vicekomisaře už několik let. „Včera odpoledne volal váš kolega,“ řekne Erhard.

„Byli bychom totiž nejradši, kdybyste přišel na stanici.“

„Včera jsem nemohl.“

„Tak pojeďte se mnou teď.“

„Teď jste přece tady. Nechápu, co ještě potřebujete vědět. Moc toho nevím. Vím jen to, co jsem vám pověděl.“

Policista si sundá sluneční brýle. Vypadá unaveně. „Můžu vás vzít na stanici a zase vás odvézt domů.“

„Jste hodný, ale děkuju.“

Bernal se podívá na jeho auto. „Co se vám stalo s bočním zrcátkem?“

„To se stane, když člověk jezdí s taxíkem.“

„JØrgensone, poslali mě, abych vás přivezl na stanici. Neztěžujte mi to.“

„Říkejte mi ‚señor Protipředpis‘.“

Bernal se zazubí. Má upřímný úsměv. To má Erhard na něm rád.

„Proč jste do telefonu neřekl, kdo jste?“

„Bylo špatné spojení,“ odpoví Erhard. „Víte přece, jak to tady za městem chodí.“

„Pokud já vím, s novými kabely se to hodně zlepšilo.“

O těch Erhard nic neslyšel.

„Proč jste nezavolal znovu?“ pokračuje Bernal.

„Byl Nový rok, byl jsem unavený.“

„Byl jste taky unavený, když jste našel tu mrtvolu?“

„Ano.“ Erhard myslí na slova vycházející z očí Billa Hajiho, ale nepamatuje si je. Takové informace člověku k větší důvěryhodnosti nepomůžou.

„Kdy jste byl naposledy u doktora?“

„Ale no tak, nechte toho,“ řekne Erhard a vytáhne řidičák. Jako taxikář ho člověk musí mít u sebe pořád, ale on ho nikdy neukazoval nikomu jinému než Bernalovi, který ho kontroluje pokaždé.

Bernal se dívá na datum. Říjen 2011. „S viděním v noci žádné problémy nemáte?“

„Samozřejmě že ne.“

„To se přece ve vašem věku může stát.“

„Tohle je šikana. Dva jiní řidiči jsou starší než já.“

„To opravdu ne. Albertu Ramirezovi je osmašedesát, Luísovi Hernaldovi Espositovi je šestašedesát.“

„To je impozantní, mladý muži. Ale nemění to nic na tom, že jsem dobrý řidič.“

„To já vím. Ale taky jste tak umíněný, že vás za to můžu zadržet.“ Najednou má v očích podivně vážný pohled.

„Poustevníku, musím se vás na něco zeptat.“

Toho jména se nedokáže zbavit. Před několika lety ho to rozčilovalo a snažil se lidi přimět, aby mu říkali JØrgensone. Ale neudrželo se to. Není nic vytrvalejšího než přezdívka vzniklá z nepochopení. „Povídejte.“

„Týká se to… Chtěli bychom vědět něco ohledně Billa Hajiho.“ Bernal se rozhlíží.

„Jen klid. Kromě nás tu nikdo není. Jenom kozlové.“

„Požádal jsem Péreze-Lúñiga, aby počkal v autě.“

Erhard se podívá ven k policejnímu autu a až teď si všimne tmavého stínu, který sedí uvnitř a drží se držadla na stropě vozu. Lorenzo Pérez-Lúñigo je doktor, a to jen průměrný, ale taky je to jediný soudní lékař na ostrově. Schopný není, jen se bere vážně a má se neobyčejně rád. Je to příšerná figura, Erhard ho před několika lety málem ohlásil na policii za nedůstojné zacházení s tělem zemřelého, ale Bernal Erharda přemluvil, aby to nechal být.

„Jak se říká: co se během jízdy v taxíku stane, to si šofér nechá pro sebe.“

Bernal se krátce zasměje. „Nemohli bychom aspoň jít dovnitř?“

Erhard jde napřed do obýváku, který slouží i jako kuchyně. Opře se o kuchyňský stůl a naznačí komisaři, že může udělat to samé.

„Pořád jste si sem nedal zavést vodu,“ povídá komisař a dívá se na prázdnou láhev od koňaku stojící na stole.

„Voda je pro želvy,“ odpoví Erhard.

„Vždyť vy taky žijete jako želva. Dělám si starosti.“

„Tak si je nedělejte. Už jsem zažil horší věci.“

Bernal pokrčí rameny. „Říkal jste do telefonu, že mu psi pokousali obličej.“

„Říkal jsem, že mu obličej sežrali.“

„A že sedí na autě. Tedy ti psi. A koušou ho.“

„Jo, žrali ho. Tak jsem to viděl.“

„A jste si jistý? Byl to obličej?“

„Viděl jsem jeho licousy, vlasy. A viděl jsem jeho oči.“

„A co když jste byl unavený?“

„Vím, co jsem viděl.“

„Nebyla to třeba záda?“

„Ledaže by měl oči na zádech.“

Komisař se usmívá. „Nemůžeme najít jeho prsten. Měl hodně zvláštní prsten, který nemá žádnou cenu, kdyby ho člověk chtěl prodat.“

„Kdovíco všechno ta zvířata sežrala?“

„Postříleli jsme všechno, co tady kolem běhá po čtyřech. Dokonce jsme zastřelili i pár psů, kteří nebyli divocí. Lorenzo se hrabal v psích střevech a byl v nich až po lokty. Ale žádný prsten nenašel.“

„V tom případě tedy byl ve svém živlu. Ale možná ho nestačili spolknout. Třeba ten prsten někde leží. Kdovíkde se takoví psi schovávají.“

„To bychom ho našli. Prohledali jsme celé okolí. Problém je v tom, že všechno, co ti psi v sobě měli víc než tři až čtyři hodiny, je tak rozložené, že nepoznáme, co to je. Ale prsten ne, ten bychom měli najít. A pokud z něj ti psi naposled… ehm… sežrali obličej, bývali bychom měli najít i ten.“

„Kdy jste se tam dostali?“

„Přijeli jsme, jak nejrychleji to šlo.“ Policista se dívá na laminátovou podlahu, která je popraskaná a poslepovaná izolační páskou. „Říká se tomu sólonehoda. Sólonehoda.“ Pronese to slovo několikrát, jako kdyby ho najednou udivovalo. Erhard pocítí úlevu, ale bojí se dát to policistovi najevo. Otočí se a lhostejně cosi přerovnává na kuchyňském stole.

„Jak dlouho to trvalo?“

„Vždyť už byl po smrti. Byla silvestrovská noc, jak jste sám říkal.“

„Kde tedy je problém?“

„Máme na krku jeho rodinu. Láska připravuje lidi o rozum. Do té rakve je třeba mít co položit. Nejenom kamení z Alejandrovy stezky. A taky ten prsten, na kterém jeho sestře strašně záleží.“

„Nezkoušejte to na ně s nějakými podfuky. A už vůbec ne na Eleanor. Z toho by nevzešlo nic dobrýho.“ Erhard si pamatuje Billovu sestru, jak se dívá do zpětného zrcátka. Je dvakrát tak maskulinní jako Bill.

„Sakra, proto přece na tom tak makáme. Vždyť to znáte, takový prsten, to jako by byla jeho osobnost. Rád bych jeho sestře ten prsten dal a řekl jí, že v té rakvi je on. Nemůžou tam ležet jenom zbytky jeho bot a játra, kterých se ty bestie z nějakého důvodu ani nedotkly.“

Erhard se neodvažuje pohlédnout ke kuchyňské polici, kde prst leží v dóze na kávu s nápisem Mokarabia 100 procent Arabica. „Já vám nijak nepomůžu.“

Komisař se rozhlíží, jako by chtěl říct ještě něco. Pohledem nadlouho spočine na kusu stěny, kde chybí tapeta. Je tam vidět holé dřevo. Bledá překližka a na ní tesařovy značky. Erhard ho vyprovází k autu. Pérez-Lúñigo se zdá netrpělivý.

„Kdybyste slyšel, že někdo ten prsten našel, rád bych to věděl.“

„Ano,“ odpoví Erhard. Pokud uslyší o někom, kdo prsten najde, hned zavolá.

„Vyprávěl jsem vám, že jsem znával jednu dánskou holku? Bydlel jsem tehdy na Lanzarote. Byla to taková malá čertice, naprosto nezvladatelná.“ Komisař se posadí do vozu, ale dveře nechá otevřené. „Najednou prostě odjela domů. To je problém s těmihle ostrovy, že všichni rozumní lidé dřív či později odjedou.“

„Tu neznám,“ řekne Erhard.

11

Erhard si povídá s Klučičím mužem.

Aaz je asi jediný typ, kterého nedokáže odhadnout. Je to možná první člověk, který není žádný typ a zároveň představuje všechny typy najednou. To se Erhardovi líbí. Projíždějí Tindayou.

Aaz říká, že by tomu Erhard měl dát šanci. Že si to zaslouží, že to jednou musí přijít.

Erhard si ale není jistý. „Od posledně, Aazi, uteklo už osmnáct roků. Jezdí sem míň turistů. Mezi nimi jsou spousty nadržených fanoušků Arsenalu, co chtějí levné pivo a ještě levnější kundy, pokud to mám říct na rovinu. A pak rodiny, rodiny s línými dětmi, co vylezou z letadla a řvou, že chtějí k McDonaldovi. Dobrých kšeftů už není tolik, i já jich mám míň. A ještě míň mám hezkých ženských.“

Nemohl bych ti navrhnout Lianu nebo některou z dalších sester?

„To je od tebe strašně milé, Aazi. Ty holky nejsou zrovna můj typ a já nejsem jejich typ. Pokud budu mít štěstí, najdu si starou, opotřebovanou a otrávenou vdovu z Gornjalu. V tom městě je vdov hodně.“

Oba se smějí. „Ne… která by chtěla sedřeného taxíkáře?“ říká Erhard. „Dělníka s handicapem, se zkaženými zuby, a vůbec.“

Taky ladíš klavíry.

„Za takové věci platí skoro už jenom pitomci. Promiň mi to, ale to všechno se snáze, lépe a levněji dá dělat moderními metodami. Ano, kdoví, možná to za několik let bude platit i pro taxikařinu. Pak vás všechny sem a tam budou vozit roboti.“

A co ty, co potom budeš dělat ty, kdo mě bude vozit domů?

„Tou dobou, Aazi, já už budu po smrti a z tebe bude dospělý muž a na mě už si vůbec nebudeš pamatovat. Tou dobou tu bude tunel do Afriky, aby sis mohl vyrazit na Saharu a jezdit na elektrických velbloudech.“

Aaz neodpovídá, dívá se na víko přihrádky u spolujezdce, která se dá otevřít stisknutím palce.

12

Dospělí muži s draky.

Erhard zhasne ceduli, zastaví na pobřeží u Dun a dívá se na kitery. Sám si může určovat, kolik chce mít práce a kdy. Když chce jezdit celý den, tak může. A následující den mít volno, když se mu to hodí. Jede prostě tam, kde jsou zákazníci, a vozí je. Tak to připadá jemu samotnému. Není to těžké, nic to od něj nevyžaduje. On prostě ví, kde zákazníci jsou. Je to stejné jako s klavírem. Potřebuje slyšet jen několik tónů a ví, co je třeba ve skříni opravit, jestli se někde něco zasekává, jestli to má co dělat s vlhkostí nebo jestli tam je trochu prachu nebo žmolků. Stejně tak dokáže číst dopravu, tak či onak to vycítit ze vzduchu, poznat to podle zvuků z letiště, vytušit to ze shonu na hlavní třídě. A ví, kde čeká nějaká dáma s pubertální dcerou a chce po nákupech domů do hotelu, kde za chvíli vyjde na ulici partička podnikatelů a hvízdnou na něj, aby je odvezl do nejbližšího strip baru, nebo kde od moře vyleze na silnici nějaký surfař s nohama od písku a nechá se za svoje dolary s prknem na střeše odvézt do města. Mnozí kolegové ho za to nenávidí, jiní z něj mají téměř posvátnou hrůzu. Někteří z katolíků se křižují, když přijede do dílny. Na dispečinku mu dávají kšefty zřídka, protože vědí, že má dost práce i tak. Čas od času se ho nějaký mladý řidič zeptá, jak to dělá. Erhard se třeba ukáže v baru v hotelu Phenix a mladý řidič přijde k němu a na všechno se ho vyptává, zatímco jeho kamarádi povykují někde vzadu. Počkejte, tamhleten, to je legenda, volá na ně, ten mi dá zlato. Ale Erhard mu žádné zlato nedá, on to nedokáže vysvětlit. Dokáže jen říct: Sleduj provoz, mysli na lidi, kam bys ty sám šel, když počasí vypadá takhle a takhle, a dneska hodně lidí někam jezdí, a tak dál. Dobré rady, ale jistě nepoužitelné. Pravda je totiž taková, že on sám neví, odkud to má. Je to jako hudba, říká mladíkovi, který zpravidla neví o hudbě nic.

Mladí řidiči se chtějí učit, ale ti ve středním věku jsou zatrpklí. Ti jezdí taxíkem a k ničemu jinému se nedostanou, ale dobře z toho nebudou žít nikdy. Podle nich je Erhard parazit, extranjero, který nejenže přijel proto, aby jim bral zákazníky, ale ještě se chová, jako by byl lepší než oni. Bydlí sám za městem v Majanichu, nemluví s ostatními šoféry a jen si ve svém starém mercedesu čte knihy, pokud tedy zrovna nejezdí a nebere jim jediné zákazníky, kteří se ten den najdou. Takhle přemýšlejí a takhle mu to dokonce někteří z nich i říkají. A mají pravdu. I v tom s těmi knihami. Zpočátku to dělal proto, aby si odpočinul a ukázal ostatním řidičům, že se pořád nehoní za dalšími zákazníky. Přestal brát lidi, co na něj mávali na ulici, začal parkovat až na konci fronty na hlavní třídě a dělal všechno, co se dělat dalo, aby mohl zůstat celý den u dobré knihy.

V kufru auta má bedýnku s paperbacky, ve kterých se tu a tam přehrabuje a něco si vybere. Rád se dívá na přední strany obálek a prohlíží si vyražená písmena, jimiž jsou názvy vytištěné. Nebo knihou listuje a kouká se, kolik listů má přeložený roh. Když je tam přeložených rohů hodně, je to dobré. Knihy kupuje, někdy po bedýnkách, od kamarádky Solilly, která má v Puertu krámek s použitým zbožím. Párkrát za měsíc, když veze někoho na letiště, se cestou zpátky u ní zastaví a odveze si domů několik knih a možná i nějaké oblečení. Knihám nic není. Oblečení trochu páchne. On je vypere, než si je oblékne. Pověsí je na šňůru za domem a nechá je tam viset týden. A pach zmizí. Namísto toho je oblečení cítit kořeněnou půdou ostrova. On dokáže sedět v autě a číst si celý den. Musí být nějaká práce i pro ostatní. Všichni musejí živit ženu a děti, nemůžou si dovolit, aby si jen tak četli. On nic nemusí. Čím víc vydělá, tím víc posílá Anetě. Každý měsíc převádí na její konto většinu výdělku. Nikoli s přátelským pozdravem, nýbrž elektronicky a bez duše. On si nic jiného nezaslouží a nic zvláštního nepotřebuje. Dokáže žít z kafe a konzerv, které nakoupil před mnoha lety. Konzervu ohřeje a jí rovnou z ní. Nevadí mu to. Někdy chodí do dobrých restaurací, co na ostrově jsou, a dlouhé minuty si vybírá drahé víno a ořízne si dobrý doutník. Ani to mu nevadí. V létě si čte v autě, okénko otevřené, a v zimě si s sebou vozí rozkládací židli a postaví si ji na chodníku vedle auta. Ostatní šoféři se potí v autech a nenávidí ho.

Když člověk jede Dunami a pomalu míjí tiché hotely se zahradníky a jejich horlivými vodními hadicemi, jsou nad mořem vidět draci. Honí se sem a tam jako ptáci. Erhard zaparkuje auto nahoře na cestě a jde mezi dunami dolů k vodě. Tam je slunce drsné. Nebo to tak člověku připadá. Pláž se táhne donekonečna, moře je jako obrovský vzdušný zámek, který najednou zůstane ležet na konci béžové duny. Dneska se po pláži žádné rodiny neprocházejí. Vítr je moc silný, písek sviští a bodá.

Vedle kontejneru se surfařským vybavením stojí na několika europaletách obchůdek. Nabízejí tam zmrzlinu, hudbu, závětří a stín. Erhard si dá pivo San Miguel a sleduje postavy, jak je lana tahají sem a tam. Dospělí muži s draky. Občas si je vítr zcela podmaní, jindy je to přesně naopak. On si frustrujícím způsobem uvědomuje všechny zvuky, jež se z obchůdku ozývají. Každé zakašlání či zašramocení s kávovarem. Blízkost možností. Paní v obchůdku je možná o dvacet let mladší než on, ale na pohled udřená. Je to mniška, onen tvrdě pracující, mlčící, obtížný a příliš laskavý typ. Rozvedená matka čtyř dětí, která si musela najít práci, když od ní manžel utekl. Coby potenciální přítelkyně je na jednu stranu zkušená a nanejvýš obstojná, na druhou stranu děsivá. Sehne se a dívá se okénkem na draky.

„Je mezi nimi některý z vašich synů?“ hádá Erhard.

Ona se na něj udiveně podívá. „Vy znáte mého Robbieho?“

„Já tak trošku znám skoro všechny.“

13

Kolem čtvrté hodiny odpoledne jede Erhard ke hřbitovu do Oleany a zaparkuje na protější straně cesty. Dívá se na ně, jak v malém průvodu a se spoustou květin přicházejí ulicí. Tohle je pro bohaté rodiny typické. Ti se zesnulými nejradši jdou tak daleko, jak je to možné, zatímco chudí utrácejí veliké sumy za drahé pohřební vozy. Hajiovi balancují s rakví hřbitovní bránou a vydají se po jedné z pěšin. Rakev se nezdá lehká. Snad do ní nakonec přece jen hodili pár kamenů. Eleanor jde až úplně vzadu a po jejích bocích kráčejí mladá vysoká žena s vlasy přes oči a starší žena, jistě teta. Na protější straně ulice vidí Erhard policistu, který si na to vzal pěkný oblek, ale zdá se ještě unavenější než posledně. Pokyne Erhardovi a jde za průvodem.

„To je boží trest,“ slyší Erhard od paní sedící na balkoně několik pater nad ním. „Na takového buzeranta je tenhle ostrov moc malý.“

14

V noci leží Erhard v posteli, jedno oko otevřené, a zírá na obdélníkový telefon se zamotaným drátem. V předspánkové fázi vidí sám sebe, jak vstává a zvedá sluchátko. Ráno snídá, dívá se na telefon, slyší ho zvonit a bezdůvodně to zvedne. Přemýšlí, že zavolá sám. Letos to je osmnáct let. Ale nemůže, a tak pospíchá ven do auta.

Když vchází do supermarketu, všimne si telefonního automatu v rohu. Nebo – když míjí obchod s elektronikou, jakých jsou v Corraleju spousty – na dálku vidí ve vybledlé krabici telefonní záznamník. Takhle to má na začátku ledna od té doby, co Aneta zavolala a vynadala mu. Nestačil jí nic říct. Prostě zavolala a zavalila ho svým hněvem. To bylo roku 1997, hned poté, co začal domů posílat peníze. Nemohla to vydržet. Nedokázala jeho zatracené peníze snést. Nic od něj nechtěla. Nic. Je po tobě, seš po smrti, a pak to položila. Rok poté zavolala znovu. Tentokrát nic neříkala, jen dvacet vteřin brečela. Od té doby nezavolala. Letos to ale je osmnáct let, co od ní odešel. Očekával by, že mu zavolá. Téměř si to přeje. I přesto, že brečí jen ona. Ale nic se neděje. Možná zapomněla jeho číslo, nebo zapomněla na něj. Třeba se znovu vdala. Nic se neděje.

Vezme všechny kšefty, které se namanou, jezdí odpoledne i večer, dokud není tak unavený, že se mu klíží oči. Potom jde do přístavu a koupí si první láhev vína, která mu přijde pod ruku, sedí sám na molu a dívá se na děti, jak skáčou do vody, dokud se poslední paprsky slunce nepustí kamenného ostrůvku Isla de Lobos a moře nezčerná. Potácí se k domu v Calle el Muelle a dole u vchodu zazvoní na Raúla a Beatriz.

„Jen pojď dál, kámo,“ říká Raúl, vždy pohotový.

Otevřou dveře, ona má žluté průhledné letní šaty, ve kterých jsou jí vidět dlouhé hnědé nohy; on je v košili, zapnuté má jen tři nejspodnější knoflíky. Vítají ho, jako by to byly jeho děti. Jsou krásní, otevření a šťastní. Zrovna si udělali mojito. Jdou nahoru na střešní terasu.

Beatriz sedí Raúlovi na klíně, líbají se. Erhard vypráví o kiterech, o Billovi Hajim a o Monice, matce Klučičího muže. Raúl říká, že Erhard je nejneuvěřitelnější chlap, jakého zná, a Beatriz jde pro nové drinky a pro víno pro sebe. Míjí ho se závanem parfému požehnaného bohem a rukou s dlouhými červenými nehty mu projede řídkými vlasy.

On vždycky dělá, jako že to nemá rád, ale jsou večery, kdy právě o takové ruce sní. Ty nehty jsou jako ořezané tužky a jeho řídkými vlasy se od nich táhnou dlouhé pruhy. Bylo by to samozřejmě něco jiného, kdyby to opravdu byly jeho děti, kdyby Raúl byl jeho syn a Beatriz jeho snacha. Ale on dobře ví, že to oni nejsou, a jeho pinďour to ví, a to je vše. Ani nemá vůči Raúlovi špatné svědomí. Raúl je Raúl, ztělesněná domýšlivost a arogance. Sice to je syn svého otce a partner Beatriz, ale nikdo si nemůže být ničím jistý. Chce mít všechno, ale nechce se vázat. Má všechno, ale nechce nic vlastnit. Je nepřizpůsobivý a okouzlující a pořád se opíjí, nebo se zrovna z opice vzpamatovává. Ať tak či onak, jakkoli nemožné se to zdá, je to Erhardův nejposlušnější žák. Erhardův jediný žák. Tehdy to byl mladý a hloupý muž, který měl v hlavě jen lacinou zábavu a americké pornočasopisy – a zjevnou potřebu vyhýbat se dalším problémům s učiteli, policií, sousedy a naštvanými mladými holkami, a hlavně se svým otcem. Erhard ho musel naučit, aby se na věci díval v širších souvislostech a dokázal proniknout za otcova slova, za pohledy holek. Aby mezi spontánními výbuchy a bídně realizovanými pokusy o samostatnost dokázal přemýšlet a plánovat. Aby, jedním slovem řečeno, měl trpělivost. Něco v tom klukovi, který od té doby dorostl v muže, zůstalo. A zůstalo toho v něm tolik, že se z něj stal klidnější, méně roztěkaný, méně děsivý, veselejší člověk. I jeho otec si tohoto vývoje povšiml, avšak ten si myslí, že tomu nepomohlo Erhardovo přátelství, nýbrž dlouhé roky zarachů, pohlavků a regulovaných bankovních účtů.

Výsledkem je dlouhé přátelství, Erhardovo nejpevnější a nejvíc prosáklé alkoholem. A jeho jediné. V tomto vztahu Erhard má hlas a cenu a připadá si obdivovaný a uznávaný jako člověk, jakým je posledních dvacet let.

Pauli Barouki, ředitel firmy TaxiVentura, ovšem tvrdí, že to je přátelství pomýlené a bizarní. Protože Raúl sedí ve správní radě u konkurence. Zlí jazykové tvrdí, že za jejich přátelstvím něco vězí. Říká se, že Erhard pro Raúla pracuje, že od něj dostává kšefty nebo že mu pomáhá z problémů. Vlastně ale ani jeden nemá s životem toho druhého nic společného. Mluví spolu o jídle, chlastu, rvačkách v baru U Žlutého kohouta. Erhard vypráví historky o lidech z Corraleja nebo Raúl povídá o prachatých sviních, jak on říká, a o jejich nemožném milostném životě, a Beatriz se směje. Ani jeden z nich nechce vědět, co ten druhý dělá a čím se zabývá. Raúl není zvědavý na taxikářský život. Kdykoli Erhard začne nadávat na dispečink nebo na nová pravidla pro šoféry, Raúl jen mávne rukou, tak jak se to naučil od svého táty. Nezajímají ho ani knihy, co Erhard čte. A ten se zase neptá Raúla na jeho firmu Taxinaria, ani odkud má tu strašnou spoustu peněz. Erhard počítá, že to dostává od otce, přestože Raúl často říká, že si chce svoje peníze vydělávat sám. Jenom tehdy v té záležitosti s Federikem Molinem a tím kufrem zašel Erhard podle Raúla moc daleko. Bylo to ilegální, ale v zájmu dobré věci, říká si Erhard dneska o epizodě, o níž od té doby nemluvili.

Dívají se na město a na pláž. Voda vypadá jako marcipán.

Raúl ukazuje ránu, co má na kloubu na ruce. „Trochu jsem se U Žlutého kohouta nepohodl s jedním námořníkem,“ směje se. „Říkal něco o mojí holce.“

Beatriz se roztrpčeně odvrátí. „Já jsem se tě o takový věci neprosila.“

„Nedalo se to řešit jinak?“ ptá se Erhard. Přestože ti tři nebo čtyři obejdové, kteří se v nočním životě Corraleja vždycky zapletou do rvačky, si podle něj zpravidla pár ran zaslouží. Zná je, mnohokrát je všechny vezl domů.

„Toho neznáš,“ říká Raúl. „Ale zasloužil si to. Otravoval mě už několik měsíců, možná i roků. No ale na to se vyser, o tom se bavit nebudeme, co, Beo? Salud.“ A napije se.

Namísto toho si povídají o víně, co pijí, a o západu slunce a později o východu slunce a o nových lodích, co kotví v přístavu, a o Petře a její dceři, která podle Raúla je pro Erharda přesně to pravé. Raúl se směje tomu, že Erhard tu holčinu nikdy neviděl a zná ji jen z fotky, která visí u její matky v kadeřnictví.

„Co to s tebou a s těma ženskýma je?“ ptá se Beatriz.

Raúl zvážní. „Erhard o svojí minulosti nemluví.“

„To může mít hodně důvodů,“ míní Beatriz.

„Dej si pozor na prsty,“ varuje ji Raúl.

„Bojíš se lásky?“ pokračuje Beatriz.

Raúl zvedne Erhardovu levou ruku, aby si všimla jeho chybějícího prstu.

„No ne,“ říká Beatriz. „Jak se to stalo?“

„Láska má hodně tváří, ale jenom jednu řiť,“ řekne Erhard.

„To je poetický,“ povídá Raúl. „Dá se k tomu říct jen tolik, že manželství je nebezpečná věc.“

Beatriz do něj šťouchne: „To není žádná legrace. Proč o tom mluvíte takhle?“

„Povídej jí o dceři té kadeřnice,“ říká Raúl. „Pětkrát nebo šestkrát se s ní užuž mohl seznámit, a pokaždé z toho vycouval.“

Bylo to spíš čtyřikrát. Včetně té silvestrovské noci. Ale o tom se mu mluvit nechce.

„Bylo to myslím loni. Nebo předloni. Ten rok, kdy v lednu pořád jen pršelo.“

„Předloni,“ řekne Beatriz.

„Zaparkuju mezi dvěma kšefty a jdu ulicí, kde bydlí Petra s manželem. Jejich dcera tam tehdy bydlela taky. Syna mají na internátní škole. Otevřenými dveřmi na balkon slyším Petru. Slyšela jsi Petru, s tím jejím typickým yorkshirským přízvukem?“

Beatriz vrtí hlavou, ale směje se.

„A pak slyším jejího muže, to je poloviční Maročan, patří mu mimo jiné několik obchodů s elektronikou v Puertu. Hádají se o něčem ohledně synova pobytu na škole. A já jen tiše stojím ve vchodu naproti a koukám nahoru, abych uviděl, abych aspoň zahlédl tu jejich dceru, kvůli které do mě Raúl pořád ryje. Stojím tam snad hodinu. A civím nahoru a dívám se po každém sebemenším stínu, který se na stropě pohne, a celou dobu počítám, že spatřím jejich dceru na balkoně nebo ve velkém okně vedle.“

„To je úplnej Hamlet,“ směje se Raúl. Beatriz ho umlčí.

„Chtěl jsi říct Romeo,“ říká Erhard a pokračuje: „No ale zaberu se do toho tak, že si vůbec nevšimnu, jak těsně kolem mě projde žena a za ní se táhne taková ta sladká vůně, skoro jako med. Přejde přes ulici a vejde do domu. A až když se dveře od domu zavřou, hádka rychle odezní a Petra ovíněným hlasem vykřikne: ‚Luisa, darling,‘ dojde mi, že jejich dcera zrovna prošla kolem mě.“

„A co pak, co dál?“ zpozorní Beatriz.

„Nic,“ říká Raúl. „Právě to je ta krása. Tohle je Erhard. Nestane se už nic, ani prd.“

„Cože?“ ptá se Beatriz. „Tys nešel nahoru?“

„To je záměr, že se s ní nikdy nemám sejít.“

„No ne,“ vykřikne Beatriz nadšeně. „To přece nemyslíš vážně?“

„Když dostanu znamení z vesmíru, pochopím to.“

„Ale jak víš, že to je znamení?“

„To poznám. Je to tak dané.“

„Salud, na Luisu,“ připije Raúl.

„To přece nemyslíš vážně,“ opakuje Beatriz a napije se.

Erhard v podstatě doufá, že Luisa je trochu starší verzí Beatriz – a že má rty jako Kirsten, kterou před několika desítkami let mrdal v zadní místnosti v jednom baru v Horsens, a zadek jako jedna z těch plážových volejbalistek, které nedávno vezl do Sport Fuerte. Ale ve skutečnosti to jistě je docela obyčejná a milá holka s bledými anglickými prsy – jako její matka – a nosí květované šaty.

„Salud.“ Erhard ze sklenice cucá rum s cukrem a ze zubů si šťourá lístky máty.

„Nakonec se z toho stane posedlost,“ povídá Beatriz. „Za deset let nedokážeš myslet na nic jinýho a budeš mluvit pořád jen o ní, jen počkej a uvidíš. Jako takoví ti rybáři, kterým se po dlouhé době konečně jednou na udici chytí obrovská ryba, a pak jim uteče.“

„Taková kočka to zase není,“ poznamená Raúl. Beatriz do něj šťouchne loktem.

„Zatím to bez přítelkyně zvládám, takže proč bych to nezvládnul ještě chvíli,“ odpoví Erhard.

„Proboha, sedmnáct let,“ namítne Raúl. „To je tím, že bydlíš za městem v tý díře.“

„Není to tak jednoduchý, jak říkáš.“

„To já vím. Ale co kdybys domů posílal jenom půlku nebo čtvrtinu toho, co posíláš teď? Pak by sis sakra mohl dovolit něco jinýho.“

O tom Erhard nechce mluvit.

„Bývalý manžel jako z ráje,“ otočí se Raúl k Beatriz. „Posílá domů do Dánska celý svoje jmění.“

„To je přece hezké,“ odpoví ona.

„Zachránit sám sebe, to něco stojí. Takhle jsi to jednou řekl, nebo ne? To jsou moudrá slova, kámo.“ Raúl se směje. „Já chci říct jen to, že když bydlíš venku za městem, nevedeš zrovna rušný společenský život. Musíš si vyrazit a s někým se seznámit.“

„Pokud se s někým seznámit mám, tak se s ním asi seznámím.“

„Buď tak laskav a na karmu a tyhle žvásty se vykašli. Jestli ti tak vadí, že ti říkají Poustevník, tak z tý svý želví skořápky vylez.“

„Myslíš z krunýře?“

„Jo, to taky. Poznávej nový lidi, seznam se s nějakýma ženskýma.“

„Hele, já taky chci poznat nový lidi. Proč se nikdy neseznámíme s nějakými novými lidmi?“

„Vždyť se s novými lidmi seznamujeme, na lodi a tak.“

„Jo, tam jsou staří chlapi se starými penězi. Chci říct, že bychom měli poznat nějaké zajímavé lidi, třeba v Barceloně.“

Raúl namítne, že to jsou kecy a že se opila. Říká jí, že si nemá nač stěžovat, a strčí jí ruku pod šaty. Erhard klouže pohledem po střechách, které se řítí dolů k moři a strkají antény pod vodu. Sedí bez hnutí a dívá se před sebe. Zavře oči, aby se mu to všechno otočilo správným směrem. Když oči zase otevře, je terasa prázdná. Židle jsou prázdné, všechno je uklizené. Přes sebe má přehozenou tenkou deku a světlo svítí jen tlumeně. Nebe je zastřené, modré, bez života. Hvězdy ve světle z města nejsou vidět.

15

Erhard veze ženu. Z přístavu v Corraleju, kde po cestě trajektem stála, kudrny na hlavě na všechny strany, do Sport Fuerte, kde nemůže najít adresu bytu, ve kterém má bydlet. Bude jí tak k šedesáti. Prsty má dlouhé, už teď hnědé a bez prstenů. Švédka. Je zmatená a z něčeho nervózní. Skoro můžou spolu mluvit, přestože on už z té trochy švédštiny, co uměl, mnohé zapomněl. Ona se ho ptá na náhrdelník, co má pověšený na zpětném zrcátku. Je na něm zkorodovaná stříbrná lampička. Je tady strašná tma, odpoví jí a ona se tomu směje. Má nádherný smích. Říká mu, že to byla zajímavá cesta. Podává mu peníze do ruky pomalu a pečlivě, takže Erhard stačí zaznamenat dotyk jejích prstů. Po takových věcech se mu stýská.

Avšak ani z toho nic nevzejde. Skončí to tím, že jí pomůže s kufry a dívá se na ni, jak si ve zmatku sedá na bobek a hrabe se v tašce. Nedá mu svoje číslo, jak na okamžik zadoufal, a jeho malou vizitku zapomene na zadním sedadle spolu s nějakými papíry z trajektu. On to bere jako znamení. Co jiného by to mělo být? Je moc starý a ošklivý.

Při siestě jede domů a naobědvá se.

Vytáhne prst z kapsy. Je světlehnědý a křivý, on má prsty růžové. Až na nehty, ty má úplně černé. Tady na ostrově nehty člověku zčernají. Černý prach, který visí ve vzduchu nad ostrovem, si sedá na všechno a zalézá pod nehty. Erhard si na dvoře nehty vydrbe kartáčem na boty a opláchne si je. Ale nehet Billa Hajiho ne.

Izolační páskou si přilepí prst na levačku. Místo, kde si prst k ruce připojil, je zakryté stříbřitou páskou, takže to skoro vypadá, jako by měl ruku celou. Stojí před zrcadlem a dívá se na sebe – s rukou podél boku, s rukou pod bradou, se založenýma rukama, s palcem v kapse kalhot. Je to jen drobná změna, ale sluší mu to. Má nový malíček. Připadá si skoro normální; když zase vyjíždí, nemůže si pomoct a nechá si prst na ruce.

U kruhového objezdu za Puertem stojí dvojice. Erhard je veze do půjčovny kol ve Via Panitta. Přeřadí rychlost a v rytmu si ťuká do volantu. Nikdo nic neříká. Nikdo mu na ruku nezírá. Ti dva si jen povídají o… ano, o něčem. Pak jede do La Olivy, pro nějakého muže a jeho psa, který musí ke zvěrolékaři, a pak zase zpátky. Pes, starý ovčák, sedí bez hnutí a lapá po dechu. Erhard se bojí, aby pes neucítil jeho prst, ale toho zřejmě víc zajímá odkládací prostor pod ruční brzdou, kde leží zmačkaný ubrousek od oběda. Muž povídá, že psa je třeba utratit. Několikrát říká, že nic jiného se nedá dělat. Hodinu poté je zase veze domů. Pes pořád lapá po dechu, ale jeho pán je šťastný. Zvládli jsme to, šeptá psovi.

16

Nastane první deštivý den roku. Když na to dojde, sedí Erhard rád někde uvnitř a pije lumumbu. O tom tady na ostrově vědí prd, takže když je někde v hotelu – rád vysedává v chladném a klidném hotelu s barem, za kterým barman v pauze mezi cigaretami stojí –, musí barmanovi povědět, jak se lumumba má dělat. V hotelu Phenix u pláže v Corraleju vlezl jednou za bar a ukázal nové servírce, že může ohřát kakao stejnou tryskou, kterou používá na zpěnění mléka, když dělá café au lait.

Dneska je doma, kde má kakaový prášek, sušené mléko a koňak ve spíži na horní poličce. Deštivé dny přicházejí podle jeho názoru zpravidla na jaře, ale na to se na ostrově názory různí. Šlehačku si šlehá vidličkou nasazenou na vrtačku. Pak sedí do pasu nahý na židli pod plachtou a dívá se na horu. Vzhůru do deště.

Prst dal do sklenice s formalinem. Skrz sklo se prst zdá dlouhý a tenký. Jako prst faraona. Prst, který dokáže způsobit hromobití. Zblízka je jen hnědý a zkroucený. Prsten je teď volný, lze s ním viklat, ale stáhnout se pořád nedá. Ten prsten ho začal štvát. Kdyby ho dokázal stáhnout, vypadal by prst víc jako jeho vlastní. Ale nesmí vyschnout. To by se zlomil. Nebo by se rozpadl v prach. Jako rozdrcená skořicová tyčinka.

Déšť je tak hustý, že to zní, jako by sama země hučela. Dokud to nepřestane, není slyšet nic jiného. Erhard myslí na desku z trapézového plechu nad záchodem a kuchyní, kvůli které to všechno zní ještě mnohem hůř. Už sedmnáct roků přemýšlí, že ji vymění. K domu se nehodí, trčí z něj. To mu ale je v podstatě jedno. Štve ho jenom to, že deska bouchá ve větru, když fouká od jihu. To pak leží celé ráno v posteli a nadává větru, střeše nebo sobě samému, že už dávno nevyměnil starou plastovou střechu za něco jiného nebo aspoň na ni nepoložil několik kamenů, aby nebouchala tolik. Ale když už jednou vyleze ven, sedí před domem a kouká na horu nebo na stříbřité nebe, tak na nic nemyslí.

Když se někdo zeptá, jestli to není nádhera, bydlet někde, kde nikdy neprší, odpoví Erhard, že jo, ale ty čtyři nebo pět dnů deště ročně ve skutečnosti miluje. To není vidět slunce, které jinak svítí celý rok, a z nebe jako by se najednou přihrnuly svátky. Celý ostrov se zastaví. Všichni koukají nahoru na oblohu a sbírají věci, které jim leží na příjezdové cestě, na okně, na terase. A on s taxíkem nikam nejede. Když prší, jsou všude spousty zákazníků, ale on nechce dobrý deštivý den promarnit tím, že by pracoval. Zůstane s taxíkem doma, sedí pod plachtou a pije lumumbu, dokud termosku s kakaem nevypije. Pak usne. Pokud je v hotelu a opije se, půjčí si pokoj. Zpravidla zná lidi, co sedí v recepci, a jde nahoru, hodí sebou na postel a ani se nesvlékne. Z lumumby nemá kocovinu. To je na tomhle pití dobré.

17

Ozývají se nějaké rány. Střecha bouchá ve větru. Nebo to možná je blesk.

Je slyšet klepání.

„Erharde.“ Vytrvalým, prudkým deštěm proniká hlas. V pozadí se sice blýská, ale na jeho dveře někdo klepe. Je to měkký zvuk. Erhard odhodí deku, vstane ze židle a jde kolem domu. Déšť a vlhko mu nevadí; má rád studené kapky, které ho odvádějí pořád dál od myšlenek a od spánku, který ho nakonec přemohl. Poznává auto se skládací střechou i postavu, která uvnitř za zamlženými okénky čeká. U vchodu stojí Raúl a mlátí do dveří. „Já vím, že tam jsi. Nech toho lumumbu a vylez.“

„Dios mío, chlapče, abys mi tu kůlnu nezboural.“

Raúl se otočí a na ochranu proti dešti zvedne ruku, aby na Erharda viděl. Hlasitě se rozesměje a obejme ho, takže jsou mokří oba dva. „No tak, pojď,“ říká a táhne ho za sebou k autu. „Jedeme na malý výlet.“

Erhard si zvykl, že když se Raúl chová takhle, tak prostě jde s ním. „Okamžik,“ řekne. „Hned přijdu.“ Jde okolo domu a odnese sklenici s prstem dovnitř. Postaví ji na nejhořejší poličku mezi konzervy a kakao. Chvilku se na prst kouká. Pak ho kleštěmi ze sklenice vytáhne, vloží ho opatrně do mrazicího sáčku a ten zaváže na uzel. Sáček může mít v kapse na boku svých khaki kraťasů a nebude mu z nich trčet. A nikdo neuvidí, co to je.

Beatriz si přeleze dozadu a na sedadlo spolujezdce šoupne Raúl Erharda. Takový Raúl je. Beatriz ho zezadu obejme a on na šíji cítí její kučery. Ona buď voní pokaždé jinak, nebo nikdy nepoužívá stejný parfém. Ten dnešní je plný vanilky a soli. Raúl couvá celou cestu až k Alejandrově stezce a se smykem se v blátě otočí. Hudba hraje hlasitě. Je to něco hřmotného. Skoro to ani není zpěv.

„To vymyslela Bea,“ křičí Raúl.

„Já jsem jen říkala, že ty blesky jsou hezké.“

„A pak jsi řekla ‚Cotillo‘.“

„Tam jsou vidět.“

„Vždyť to říkám.“

„Proč zrovna Cotillo?“ ptá se Erhard. Stěrač jede na plné obrátky, aby bylo vidět. „Proč nezůstaneme tady?“

„Pro mé přátele není nic dost dobré. Pojedeme se podívat na vlnobití, abychom viděli, jak voda vře.“ Raúl mluví, jako by sám ty blesky objednal.

Neřídí nezodpovědně, ale pořád jede podstatně rychleji, než by se Erhardovi líbilo. Erhard si natolik zvykl řídit, že je v autě nerad jako pasažér. Dívá se přes levé rameno, kdykoli zatáčejí, a sahá po řadicí páce, když jedou do kopce. Cesty se lesknou a krajina je úplně jiná jako by byla potažená černým plastem. Všude je déšť. A nikam nemizí. Země je tak suchá, že nedokáže vodu pobrat.

„Chceš jet k opravdové pláži,“ říká Raúl Beatriz. Projíždějí skrz Cotillo, od kol stříká voda a létá na domy stojící u cesty. Je znát, že Raúl z toho má radost. Beatriz se to taky líbí, možná je nalitá, přemýšlí Erhard. Možná je nalitý Erhard. Vyloučit se to nedá.

Nechají město za sebou a jedou k parkovišti a k plochému kousku země před srázem, který vede dolů ke břehu. Parkoviště je plné aut, která nestojí v úhledných řadách jako někde v drive-in kině, nýbrž v nahodilém zmatku. Je jich tu dvacet, třicet, a dokonce tu stojí i pár policejních vozů. Nebe za auty vypadá jako šedé plátno, s křiklavě zelenými čárami pokaždé, když uhodí blesk.

„Tak, a vystupovat,“ křičí Raúl, který už otevřel svoje dveře a stojí na dešti, bundu přetaženou přes hlavu.

„Nemůžeme se dívat odsud?“ ptá se Beatriz.

Raúl to neslyší. Zabouchne dveře, utíká kolem vozu a otevře jí. Ona už to znovu neřekne a vylézá za ním ven, když jí podá ruku. Erhard taky vystupuje. Během chvilky je mokrý, ale nevadí mu to.

Utíkají vpřed ke srázu. Skoro jako by hledali frontu na noční představení. Ale ta tam není. Přinejmenším ne na srázu. Scházejí dolů k vodě. Klopýtají po srázu dolů, Beatriz se neudrží a vykřikne nadšením. Blesky roztínají nebe bez ustání. Hromobití se ozývá někde daleko, skoro se ztrácí v dešti. Každý blesk zezdola nahoru nebo obráceně nakreslí jedinečnou čáru. A uprostřed toho všeho je pěnící se a skučící moře.

Pak si všimnou ostatních diváků. Ti stojí na pláži těsně vedle sebe. Tmavé siluety, někteří s kapesními svítilnami nebo lampami, které scénu zvýrazňují. Někdo křikem vydává příkazy, nějaký stroj jede na plné obrátky.

„Sakra,“ říká Raúl. „Co se stalo?“

„To asi je nějaký turistický průvodce,“ volá Beatriz.

„Proboha, to asi ne, v tomhle dešti,“ směje se Raúl.

Vydají se směrem ke skupině. Ti lidé nejsou tak natěsnaní k sobě, jak se zprvu zdálo, spíš stojí v půlkruhu kolem několika osob v jeho středu. Blikají tam modrá světla. Nějaký muž volá: Jděte zpět, ustupte. Ale nikdo se ani nehne. Vlny se jim vrhají k nohám a někteří stojí po kotníky ve zpěněné vodě.

„Je tam nějaké auto,“ volá Beatriz. „Co tu dělá?“

18

Jeden z policistů se pokouší natáhnout okolo auta policejní pásku a prostor uzavřít. Je to černý Volkswagen Passat. Na místě je rozestavených několik lamp, aby tam bylo vidět, ale generátor nestíhá a lampy střídavě zhasínají, rozsvěcují se a převracejí se do měkkého písku.

Všichni tři zůstanou stát mezi ostatními lidmi a snaží se pochopit situaci. Vypadá to na mizerné parkování nebo na ukradené a opuštěné auto. Obojí viděl Erhard už mnohokrát.

„Pojďte pryč, budeme se dívat na blesky,“ navrhuje Beatriz.

„To přece nemůžeme udělat,“ odpovídá Raúl. „Stalo se tu něco strašného.“

„Přesně to mám na mysli. Nemůžeme tady jen tak stát a koukat na to. Vždyť se tu někdo zranil.“

„Někdo přejel přes okraj srázu a skutálel se do moře,“ říká někdo před nimi.

„Jak se člověk může skutálet až sem dolů, pokud se až sem dolů skutálet nechce?“ říká někdo jiný. „Je to sebevražda?“

„Kdo tady byl první?“ zkouší to jeden z policistů. Pár lidí zvedne ruku, ale zase ji dají dolů, když se podívají po ostatních.

„Kdo nám volal? Nevzpomínám si, s kým jsem předtím mluvil.“

Předstoupí nějaký muž. Mluví s policistou v rámusícím dešti. Muž ukazuje nahoru na sráz. Policista si zprvu zkouší něco psát do bloku, ale v té spoustě vody to musí vzdát. Ani mu nefunguje propiska.

„To auto je určitě ukradený, nemá espézetky,“ říká někdo. Je to amatérský surfař v barevném neoprenovém obleku.

„Pořád se taky koukají do něčeho na zadním sedadle,“ říká někdo jiný.

„Ustupte. Ustupte, sakra.“ Erhard policistu poznává. Je to Bernal. Promočený skrznaskrz, oděv se mu téměř leskne. Stojí pod slunečníkem, který u auta rozevřeli, svítí si kapesní svítilnou do auta na zadní sedadlo a velkým foťákem si to fotí. „Hassibe,“ volá. „Potřebuju tady trochu pomoct.“

Ale nic se neděje. Zvuky jsou jakoby obklopené rámusem a ztrácejí se. Ostatní policisté ho neslyší. Jeden se snaží postavit lampy tak, aby nepadaly, a druhý diskutuje se saniťákem, který má v podpaží tašku. Nahoře couvá k okraji srázu jeřáb, aby mohl auto vytáhnout. Déšť ne a ne ustat.

„Nepůjdeme? Dělá se mi špatně,“ šeptá Beatriz.

„Pojď sem.“ Raúl ji přitáhne k sobě.

„Je tu někdo od novin?“ ptá se jeden z policistů.

Nikdo nic neříká.

„Ještě nikdo, šéfe,“ volá policista na Bernala.

Ten fotografuje cosi na zadním sedadle auta. Vypadá to jako obyčejné papíry, výstřižky z novin. Přichází k němu jeden z kolegů a pomáhá mu rozložit papíry na sedadlo. Diskutují o papírech, přendávají je sem a tam a Bernal fotí. Na druhém konci černého nočního prostoru blikají blesky, jako by odpovídaly na blesk foťáku.

Od auta v nárazech přichází těžký zápach. Erhard si zprvu myslí, že to je z jeho sáčku. Z prstu. Opatrně sáček osahává, jestli se uzel nerozvázal. Možná se sáček roztrhal, jak běželi po srázu dolů. Lumumbu jako by z něj vypláchli. Ale sáček mu v kapse leží tak, jak si ho tam uložil. Zároveň se zápach z auta zdá nepřátelštější a naléhavější. Jako něco, co by už dávno mělo být schované.

„To je určitě nehoda, stalo se to teď?“ ptá se Raúl surfaře.

„To auto tu nejspíš stálo celý den. Ale pak někdo zjistil, že není zamčený,“ odpoví surfař.

Do hovoru se vmísí ten, co právě mluvil s policistou. „Všiml jsem si, že na zadním sedadle je krabice a v ní něco leží. Něco z ní trčelo.“

„Co z ní trčelo?“ ptá se surfařův kamarád, který jako jediný má na sobě nepromokavou bundu.

„Vypadalo to jako…“ Víc říct nestihne.

Prochází kolem nich policejní vicekomisař, ve tváři podrážděný výraz. Bernalův a Erhardův pohled se na okamžik střetnou. Bernal se zničehonic zastaví a jde zpátky. Erhard cítí, jak Raúl ustupuje. O rozhovor s policajtem zřejmě nemá zájem.

„Poustevníku,“ povídá Bernal. „Na dramata máte čich, co?“

Erhard neví, co by na to řekl. Chce vysvětlit, že on další nehodu nevyhledával.

„Co se stalo?“ ptá se surfař.

Bernal neodpovídá. „Chci jména všech, kteří něco viděli. Pokud jste jenom zvědaví, odejděte odsud,“ říká a dívá se na Erharda.

„Přijeli jsme se dívat na blesky,“ vysvětluje Beatriz.

Bernal se na ni sotva koukne. „Tak se dívejte na blesky, señorito.“ Jde srázem nahoru a zmizí v dešti, který je jako hustý černý prach.

„Neměli bychom radši jít?“ šeptá Beatriz.

Raúl se na auto dlouho dívá. „Samozřejmě, andílku,“ odpoví pak.

Voda už o několik metrů ustoupila a vlny se mezi sebou rvou jako kousavá zvěř.

„Platíš lumumbu,“ řekne Erhard Raúlovi a dívá se za Beatriz, která má šaty promočené, až se jí lepí na tělo.

19

Dřív jezdíval Klučičí muž každou středu autobusem. Trvalo mu to většinu dopoledne, než dojel do Tuineje, a většinu odpoledne, než se zase dostal zpátky do domova Santa Marisa. Párkrát vystoupil moc brzy, v nějakém městečku, a musela ho odvézt policie, když začal běhat sem a tam po ulici a mlátil se do hlavy. Má přes dva metry, možná dva metry patnáct, ale obličejem, roztřesenými údy a oblečením připomíná sedmiletého kluka. Oči mu rejdí kolem dokola a nedojdou klidu. Vypadá to, jako by se snažil pochopit svět tak, že jej čte jako kód nebo noty. V taxíku si nejradši opře čelo o okénko a sleduje krajinu podél silnice. Sleduje nepřerušenou linii.

Každou středu v 10.15, i dnes, se postaví na chodník před velkou bránou a čeká, ruksak upnutý těsně kolem ramen. Už čtrnáct let nic neřekl. Jednoho dne prostě přestal mluvit. Mohl by, ale prostě nemluví, jak to vysvětlila Monica. Zpočátku Erhard dlouho doufal, že Aaz něco řekne. Každou středu spolu trávili přes dvě hodiny – hodinu cestou tam a hodinu domů. Erhard doufal, že díky blízkosti, která tak vzniká, se Klučičí muž otevře. Že tuhle důvěru Erhardovi prokáže. Stala se z toho hra, výzva, při které šlo o to, dostat z chlapce aspoň slovo. Erhard ho dokázal přimět, aby se smál, aby otočil hlavu. Přesto Erhard každou středu prohrál. Nakonec ho to tak rozčilovalo, že požádal Moniku, aby si našla jiného řidiče. Už to nemohl vydržet. Problém ale spočíval v tom, že nikdo z ostatních řidičů Klučičího muže vozit nechtěl. Aaz musel zase jezdit autobusem.

Monica nabídla Erhardovi dvojnásobek, aby ho vozil dál. Nemusíš ho mít rád, řekla. Jenom se tak tvař. Erhard tomu dal půl roku. Peníze si od ní nevzal.

Pak se něco stalo.

Erhard slyšel, že Aaz začíná mluvit.

Přijedou domů. Erhard jde s ním dovnitř. Monica vezme chlapce za velkou ruku. Sedí spolu chvíli u klavíru. To je jedna z věcí, které mají společné. Aaz hudbu miluje. Erhard se na ně dívá, mazlí se spolu jako ptáci. Každé dva měsíce, dnes ale ne, jim Erhard klavír naladí. Dnes je jen na návštěvě.

Není to žalostný domov jako ten jeho, přestože Monica je v jeho věku a také sama jako on. Jsou tu čerstvé květiny, akvarijní rybičky a v košíku u pohovky časopisy pro ženy, drobná komoda s madonami a celá stěna se zarámovanými fotografiemi, na kterých je holčička v baletní sukýnce, muži ve vojenských uniformách u sopky Calderón Hondo a dvě mladé ženy na skútru Vespa před nějakou kancelářskou budovou. Je tam snad dvacet fotek. Všechny jsou černobílé, hezké, smutné. Uplynulý život. Ani na jedné fotce není její syn. Erhard se rozhlíží. Ani na poličce nad televizí, ani na komodě vedle madon. Ona stejně tak jako on to nejdůležitější ve svém životě schovává, aby se nemusela posunout dál. Monica je chladná a povznesená, ne snobská, nýbrž jen dokonalá s věcmi, které má. Se lžičkou v cukřence a květinami, které se hodí k záclonám.

20

„Co chcete?“ řekne Erhard a ani nezvedne hlavu od knihy na stole, ani nepoloží hrnek na podšálek. Je pátek dopoledne a ti tři muži v košili se na něj dívají, jak pije kafe. Jedním z nich je vicekomisař Bernal.

Ten Erhardovi na knihu položí kus papíru. Je to kus novin. Nedá se poznat, odkud pochází, moc zřetelných slov na něm není, čerň je rozmazaná a papír odřený, ale přesto tam Erhard rozezná slova „portmonka“ a „bankovní balíček“. Dva podivné výrazy, které Erhard bezprostředně nezná.

„Co se tam píše?“ ptá se Bernal. „Je to dánština?“

„Myslím, že jo.“ Potřeboval by i zbytek článku, aby tomu porozuměl, ale dánštině se to podobá. „Odkud to je?“ zeptá se a z nějakého důvodu dostane strach, že to má něco společného s Raúlem.

„Do toho se nemíchejte,“ říká Bernalův kolega, malý, s očima posazenýma blízko u sebe a nepěstěným knírem. Rozhlíží se po kavárně, kde sedí už jenom jeden člověk, zdrchaný mladík s vlasy ulíznutými dozadu a přimhouřenýma očima, který celou noc pařil.

„Potřebujeme někoho, kdo umí dánsky.“

„Tak si najděte nějakýho turistickýho průvodce, jsou jich tu spousty.“

„Ne tolik, kolik jich tu bývalo. No tak, JØrgensone.“

„Řekněte mi, o co se jedná, a možná do toho půjdu.“

„Dlužíte mi laskavost za posledně. Mohl jsem vás odvézt na stanici.“

„Povězte mi, o co jde,“ opáčí Erhard a všimne si, že Bernal se hned zdá víc unavený, když se na něj člověk podívá. Možná málo spí, možná pije, možná jeho dítě pořád má spalničky.

„Zapomeň na to, Bernale, tenhle cizinec nám nepomůže,“ namítne ten malý. Je to rozhodný typ, který si s člověkem radši dá páku, než aby mu podal ruku. „Má moc špatných vzpomínek,“ dodá, vypije rychle svoje espresso a chce odejít.

Bernal jim očividně o Erhardovi povídal, než do kavárny přišli. O případu s Federikem Molinem, jehož kufr našli u Lajares. S pasem, ponožkami, voskem na vlasy a lubrikačním gelem, který policisté tak decentně zakomponovali do svých otázek u soudu. Měli by být za Erhardovo svědectví rádi. Ale pořád měli pocit, že ví víc, než říká. Několik policistů zatrpklo. Bernal jako jediný pochopil, že Erhard bere ohled na své vztahy s jinými lidmi na ostrově. Říkal pravdu, ale neřekl všechno. Nejmenoval Raúla Palabrase, tehdejšího prezidenta regionální vlády Emeralda, ani Suáreze. Už je to přes osm let. „Děkuju, nechci, pokud mě tedy nechcete zadržet,“ řekne Erhard.

Bernal se na něj dívá, jako by doufal, že změní názor. „Pozdravujte mladého Palabrase,“ prohodí. Pak odejdou.

Kavárník stojí strnule za barem a dívá se za nimi v zrcadlech na stěně. Určitě nemá povolení k prodeji piva. Takových kaváren je ve městě víc. Pak zvedne hlavu a volá na mladíka vzadu v lokále. „Pesce, do prdele, neválej se mi tady na stole s těma mastnýma vlasama, táhni domů a vyspi se.“

Erhard jde ke svému vozu, jenž ve frontě taxíků na hlavní třídě stojí až na konci, a vidí, že ti tři policajti stojí na rohu u Paseo Atlántico. Posadí se do auta a dá se znovu do čtení. Stendhalův román Červený a černý je polopatický, podivně nesouvislý.

Kouká se do zrcátek. Nablízku nikdo není. Vytáhne sáček z kapsy, vyndá prst a zkouší z něj stáhnout prsten. Ale tomu se dolů nechce. Prst je jako větvička marinovaná v oleji. Přikládá si jej na prázdné místo, kde býval jeho vlastní prsteník. Je moc velký a ze špatné ruky, ale vypadá jako malíček. Ruka vyhlíží tak jako kdysi. S prstem tam, kde prst být má. Zase prst zabalí. A dá si jej hluboko do kapsy. O kus dál na ulici vidí policajty, jak vycházejí zpoza rohu a loučí se spolu. Poté jde Bernal k jeho taxíku. Posadí se dovnitř.

„Do Puerta.“

Erhard se na něj podívá. „A až tam budeme, zeptáte se mě, jestli půjdu s vámi na stanici?“

„Možná.“

„Já nejsem na řadě, přede mnou je fronta.“

„Jen jeďte.“

Erhard vyjede z řady a jeden řidič z Taxinarie na něj křičí. Luís. Ten křičí vždycky. Je velkohubý, ale bezzubý. Jedou po hlavní třídě, pak dál městem a na silnici FV-1. Ani jeden nic neříká.

„Má to něco společného s Billem Hajim?“ ptá se Erhard. „Už jsem vám řekl všechno.“

Policista se zasměje. „Ta věc je uzavřená. Máme to za sebou. Jeho sestra nebyla ráda, pokud se to tak dá říct.“

„A nemá to nic společnýho ani s Palabrasovými?“

„Vůbec ne.“ Bota, která Bernalovi visí přes koleno druhé nohy, se pohupuje do taktu hudby linoucí se ze starého pásku s Johnem Coltranem, který Erhard má přes deset let a pořád ho poslouchá. „Sám jste onehdy byl u Cotilla. Nesledoval jste zprávy?“

Erhard neviděl noviny už několik dnů. Zavrtí hlavou.

„Vy pořád jenom čtete? Neposlouchal jste rádio?“

„Ani ne.“

„Stručně řečeno je pravda taková, že to auto u Cotilla někdo nechal. Nemůžeme přijít na to, o co tu jde. To auto by mělo být v Lisabonu, ale šup, a najednou je tady. Někdo ten vůz ukradl a přivezl ho sem. Kdo ho řídil, to nevíme. Stál ve vodě až po kapotu, takže motor samozřejmě nefunguje. Jedinou zajímavou stopou jsou noviny roztrhané na kousky.“

„A co já s tím?“

„Podíváte se na ty kousky, co máme na stanici, a povíte mi, co se tam píše. Určitě na nich nic není. Možná jsou to jen kousky novin a nemají žádný význam. Já se teď snažím pochopit, co se vlastně stalo. Mezi námi dvěma, šéfové mě v tomhle případě zrovna moc nepodporují. A dělám na těch pitomých novinách tak trochu sám.“

Přijíždějí k prvnímu kruhovému objezdu, který na cestě z města je. Slunce je sevřené mezi dvěma mraky jako oko, do kterého člověk dostal ránu.

„Proč jste vlastně tehdy na té pláži byl?“ ptá se Bernal.

„Moji přátelé se chtěli podívat na blesky.“

„Vaši přátelé? Raúl Palabras a jeho přítelkyně?“

„Ano.“

Bernal dlouho Erharda pozoruje, ale ten sleduje provoz. „Už je to hodně let, co jsem naposledy četl dánské noviny,“ namítne.

„Kouknete se na ty kousky, povíte nám, co se tam píše, a to je vše.“

Policisté i občané říkají policejní stanici v Puertu „Zámek“, protože se nachází ve zbytcích zámku, který na ostrově postavili pro španělského krále na začátku dvacátého století. Ale kromě silných vnějších zdí a krásných kleneb mezi několika omítnutými sloupy už na té budově moc královské velkoleposti není. V kancelářské místnosti, kde sedí šest či sedm mužů a potí se u počítačů, to vypadá jako v osmdesátých letech na okresním úřadě v Rødovre.

Cestou dovnitř procházejí několika detektory kovů. Erhard stihne dostat strach, že bude muset na tělesnou prohlídku a že v pravé boční kapse jeho kalhot najdou sáček s prstem, ale kráčí za Bernalem chodbou dál a vejdou do místnosti, která vypadá jako skladiště nebo garáž. Bernal zavře dveře a přehrabuje se ve věcech na velké polici. Vrátí se s velkou světlehnědou kartonovou krabicí. A natáhne si gumové rukavice.

„Neměl bych si takové rukavice vzít i já?“ zeptá se Erhard.

„Ne, to nevadí,“ odpoví Bernal a krátce se podívá na Erhardovu ruku s chybějícím prstem. Začne z krabice vyndávat kousky novin. „Na zadním sedadle ty svině schovaly malý překvapení.“

„Svině?“ Erhard poznává krabici ze zadního sedadla auta. Přestože byla noc a světlo pocházelo z lampy, která se div nepřevrátila.

„Nevíme, jak ty kousky k sobě patří, jestli vůbec k sobě patří, ani jestli se nám to vyplatí, když si tu budeme skládat puzzle. Dokážete něco z toho přečíst?“

Erhard se na kousky dívá. Jsou na nich obrázky, slova, nějaké barvy. „Namočilo se to. Je to slepený dohromady.“

„Ano,“ odpoví Bernal trpce. „To právě je ten problém. Nemůžeme přijít na to, jestli to jsou jenom noviny, nebo jestli to není nějaký vzkaz.“

„Co tedy mám dělat?“

„Vezměte titulky, to, co je psaný velkými písmeny. Rozluštíte něco z toho? Například tohle.“ Bernal ukazuje na velký kus papíru, kde je titulek a podtitulek. Je to docela divné, vidět tolik dánského textu pohromadě na jednom místě.

„Co se tam píše?“

„Že v Kodani zemřou další bezdomovci, pokud zima bude stejně drsná jako loni. Nějaký muž umrzl.“

„Co to znamená?“

„To nevím. Že být bezdomovcem ve studené zemi je těžké.“

Bernal rozhodí rukama. „Dál. Co tohle?“

Tenhle kousek je zřetelnější, ale je slepený s jiným. „Otcové nemají u odvolacích soudů štěstí.“

„Co to znamená?“

„To nevím. Takhle to tam stojí.“

Bernal se zdá nespokojený. „Dobře. Zkuste ty útržky prohrábnout a řekněte mi, jestli se vám tam něco nezdá divný.“

Erhard postrkuje kousky sem a tam, čte je a ty přečtené pokládá na hromádku. Není tam nic, vůbec nic, co by vzbuzovalo pozornost. Běžné, nijak zvlášť zajímavé články o Dánech, jejich finančních poměrech, dětech, institucích a rozvodech, televizní programy. Spousta o motorkářských bandách. Přestože už je to hodně let, co naposled viděl dánské noviny, nemá pocit, že by to bylo nějak jiné než tehdy. Některá jména nezná, ale jinak to je jako vždycky.

„Podle mě tam nic není, ale nevím, po čem se mám dívat.“

Bernal vstane a hodí kousky novin do krabice. „Ani já netuším, po čem se máte dívat. Je to svinstvo.“ Poslední větu říká skoro šeptem. Bere kousky po velkých hrstech a hází je do krabice. Celou místností se šíří pach moči. V další místnosti, za policemi, škytá nebo vzlyká nějaké dítě. Bernal si toho nevšímá.

„Nemůžu vám pomoct, pokud mi neřeknete, co mám hledat. Potřebuju toho vědět víc.“

Bernal dlouho přemýšlí. Erhard hádá, že zvažuje slova. Kolik toho smí nebo chce říct. „Pojďte,“ řekne Bernal. „Pojďte sem.“

Jde kolem police a dál do tmavého rohu. Zastaví Erharda, který jde těsně za ním. Ve tmě Erhard vidí jen polovinu jeho obličeje. „Nejste citlivka, že ne?“

Erhard zavrtí hlavou.

„Pamatujete se na tu holčičku, na Madeleine?“

„Našli jste ji?“

Bernal vypadá naštvaně. „Pamatujete se na ni?“

Erhard přikývne.

„Dobře. Žádný takový případ my tady nechceme. Ani náhodou. Udělali jsme, co jsme mohli, abyste věděl. My tady neházíme jeden druhému klacky pod nohy. To, co se stalo v Portugalsku, v Praia da Luz, úplně zničilo tamější turistický ruch a v médiích se policii vysmívali, že jsou jak ti dva pitomci Kadlec a Tkadlec. Rozdíl je v tom, že v našem případě nikdo to dítě nepohřešuje. Žádné plačící matky ani otcové, ani roztomilí sourozenci, kterým se stýská po bratříčkovi.“

„Dítě?“

Bernal rozsvítí dvě nástěnné lampy a jde k tabuli. „Tady toho chlapečka,“ ukáže na fotografii.

Je to velký černobílý snímek. Určitě to fotili v barvách, ale žádné barvy tam nejsou, jenom odstíny černé, možná hnědá, snad se zelenkavým odleskem. Je to neskutečný obrázek, těžko se to snáší. Našikmo přes obrázek je velký černý obdélník, vyznačený čtyřmi světlešedými vlaječkami, které obdélníku dodávají hloubku. Uprostřed obdélníku, jako obklopený neviditelnou vaječnou skořápkou, leží dítě. Jednu ruku má u hlavy, jako by se zrovna podrbalo. Druhou má téměř nemožným způsobem položenou na zádech. A kolem něj, přes něj a pod ním jsou kousky novin, napohled bílé, bledé a ostré.

Erhard to nevydrží a dívá se stranou. Prohlíží si další obrázky na tabuli. Je to stejná drsná skutečnost. Detailní snímky chlapečkových úst a jeho zavřených očí, propadlých do chorobné temnoty. Snímky auta, zadního sedadla, kde krabice stojí mezi bezpečnostními pásy, jako by ji tam chtěli upnout.

„Jak star…?“ Erhard skoro nemůže mluvit, v puse má strašné sucho. „Jak je starý?“

„Přibližně tři měsíce.“

„Copak ho nikdo nepohřešuje?“

„Bohužel ne. S těmi nejmenšími dětmi je to nejhorší, když se musí něco takovýho objasnit. Ty nikoho neznají. Nemají chůvu ani kamarády. Nezůstanou po nich žádní kolegové, bývalí partneři či partnerky, ani prázdné byty a nezaplacený nájem. Pokud to matce a otci je jedno, nikdo si o ně starost nedělá.“

„Někdo přece určitě ohlásil, že se to dítě pohřešuje. Ať už tady, nebo ve Španělsku.“

Bernal pokračuje: „Podle mě vlezla jeho matka do moře a utopila se ve vlnách jako zbabělá fena. Takhle od vlastního dítěte nikdo neuteče, pokud s ním něco není špatně.“

„Možná se matce i otci něco stalo. Možná se šli projít po pláži, upadli a…“

„Nebo šukali někde v jeskyni. Problém je v tom, že jsme celou oblast prohledali. Se psy, s helikoptérami. A nic, do prdele. Je to úplně stejný jako s Billem Hajim a jeho prstenem. Jsou pryč.“

„Někdo určitě viděl to auto přijíždět. Co ten surfař, co na tý pláži byl?“

„Mluvili jsme s ním dvakrát. Přijel do Cotilla až den poté, co se tam to auto objevilo. Nikdo nic neví. Tak to je. Auto je registrované na jednoho dovozce u Lisabonu, ale ten ho nikdy nedostal. Už před dvěma měsíci si myslel, že auto stojí na náklaďáku v Amsterdamu.“

„Možná nějaký zloděj ukradl auto i s chlapečkem.“

„Kde? V Amsterdamu?“

Erhard nedokáže odpovědět.

„Nejbizarnější je počet najetých kilometrů. 51. Padesát jedna.“

„Musely tam přece zůstat otisky prstů.“

„Na volantu, na řadicí páce ani na předních sedadlech žádný otisky nejsou. Najít otisky prstů není tak snadný, jak si mnozí myslí. Možná jeho matka měla rukavice. Nebo někdo všechny stopy odstranil. Našli jsme pár otisků na té krabici, ale žádný z nich v databázi nemáme a kdovíkdo všechno měl krabici v rukou, než se do ní dostalo to dítě. Někdo ji v každým případě pořádně upevnil bezpečnostními pásy. Vypadalo to, jako by se hodně otřásala, možná když s autem jeli z kopce dolů, seshora z parkoviště. Stálo na pláži za přílivu, ale dovnitř se voda nedostala. Přesto si nikdo z Cotilla nevšiml, že by auto jelo dolů k pláži. Kéž bychom měli nějaké psy. Mají je na Tenerife, ale dostat je sem, to trvá půldruhého dne, a to už by bylo pozdě.“

„Možná matka a otec ze země odjeli?“

„Koukali jsme se na všechny odjezdy. Nenašli jsme nikoho, kdo by přijížděl s dítětem a odjížděl bez něj. Ale nejhorší je pitva…“ Bernal jde k fotografii chlapečka. Ukazuje na oblast očí, na ta černá místa. „Lorenzo došel k závěru, že dítě zemřelo hlady, a to dva až tři dny předtím, než auto nechali na pláži. Předtím, než… než ho nechali v té kartonové krabici. Při pitvě taky konstatovali, že mu bylo přibližně dvanáct týdnů. Proboha… když jsme ho našli, mysleli jsme si všichni, že je to novorozeně, tak hubený a malý byl. Volali jsme do všech porodnic a všem lékařům na ostrově. A všem mladým matkám na ostrově, které mají chlapečka ve věku jednoho až pěti měsíců. Těch matek je sto osmdesát sedm. Ani jedna žádné dítě nepohřešuje. Mluvili jsme i s mnoha otci. Obrátilo se na nás několik lidí, ale žádné informace k ničemu nevedly.“

Erhard už se na snímek nedokáže podívat. „Jak někdo může opustit dítě?“ zeptá se.

Bernal se teď zdá ještě unavenější. „Nakonec jsme ho museli včera ráno pohřbít. Východně od Morro Jable, u Playa del Matorral. Sakra, minibagrem jsme tam vyhrabali a zase zarovnali díru velkou jako mikrovlnka. Šlo to všechno tak rychle proto, aby se o tom nedozvěděli v médiích. Báli jsme se, aby nepřijeli a neviděli tu maličkou rakev. Je vám jasné, jak děsivě taková malá rakev vypadá? Myslel jsem na svýho kluka, tomu jsou tři roky. Když člověk pohřbívá takhle malé děti, něco je špatně.“

„Pořád na tom pracujete?“

Bernal se na Erharda podívá. „Jenom proto, že o tom začali psát v novinách. Zjistili, že v autě ležel mrtvý chlapeček. Víc toho nevědí. A lidi v kancelářích z toho nechtějí mít stejný případ jako s tou Madeleine. O nic jinýho jim nejde. V téhle době, kdy turistický průmysl je v prdeli, je to špatná reklama. Vůbec bych vás do toho neměl tolik zasvěcovat. Možná brzy něco zjistíme; jdeme po jedné lokální stopě.“

„Co to znamená?“

Bernal pokračuje, ale otočí se k Erhardovi zády. „Že jdeme po jedné lokální stopě. Podezření padlo na jistou osobu odsud z ostrova.“

Tomu Erhard nerozumí. „Jestliže jste případ objasnili, tak co tady dělám? Proč marníte můj čas?“

„My váš čas nemarníme. Vše je třeba vyšetřit. Teď jsme si naší věcí jistější. Ta krabice je falešná stopa.“ Bernal podá Erhardovi ruku. Má ji teplou jako člověk, který většinu času tráví v kanceláři. Pak vyprovodí Erharda ven; jdou chodbou do tmavé haly, kde díky masivnímu kamennému zdivu je chládek.

„Pokud bych pro vás mohl ještě něco udělat, udejte mi vědět,“ řekne Erhard.

„Fajn.“ Bernal se zastaví u těžkých dubových dveří, které se skoro nedají otevřít. Okénkem ve dveřích se na Erharda naposled podívá.

Erhard jde ven k autu a v zádech cítí otravné a dotěrné večerní slunce. Má špatný pocit.

Poslouchat fámy o bizarních pracovních metodách policie, o kamarádských službičkách, podplácení, policejním násilí, o znásilňování zatčených a alkoholicích mezi policisty, to je jedna věc. A zažít to na vlastní kůži, to je věc druhá. S vypitými policajty se setkal mnohokrát; vozil je domů k ječícím přítelkyním nebo k plačícím manželkám. Ale zažít to, jak se případ hodnotí a zároveň řeší od psacího stolu, to je otřesné.

Najde v kufru teplou láhev vody a dlouho v autě jen tak sedí, než nastartuje motor. Nahodilost života je někdy tak krutá, že se dítě narodí jenom proto, aby je nechali na holičkách nejdřív rodiče a potom systém. A nakonec zůstane samo i ve smrti, která je jako hluboká černá díra, trhající všechno kolem sebe na kusy. Erhard má obavy, jak ten případ dopadne. Bojí se, co přijde.

DĚVKA 14. — 19. LEDEN

21

V sobotu ráno Erhard vstane a pustí si rádio. Přeladí z Radio Mucha na Radio Fuerteventura. Čeká na zprávy a opatrně vyndá prst ze sklenice, do které ho dává na noc. Vypadá to, že hnilobný proces se úplně zastavil. Drží ho za oba konce a vrtí s ním, jestli se prsten neposune. Ale ten se ani nehne. Potom uloží prsten do sáčku a ten si dá do boční kapsy.

Z předchozího dne je vyčerpaný, ale možná jenom otrávený. Ne kvůli tomu rozhovoru. Ale z těch výmyslů, ze snímků chlapečka, z obdélníku v obdélníku a otevřeného konce a z té lokální stopy, ať už to mělo znamenat cokoliv.

Jede do Alapaqy a dá si ranní kávu. Aristide, což je rybář, který normálně v kavárně nikdy nebývá, má fofr se skupinou finských turistů, kteří si objednali snídani. Erhard se vykoupe a potom sedí na kameni u přístavu a dívá se na rybáře, jak diskutují o tom, kdo může kde lovit, a ukazují na moře na několik bójek pohupujících se na hladině. Naplní si hrnek a jede na sever. Šine si to pomalu skrz Corralejo a dál po silnici směrem na Cotillo.

Tou dobou je zákazníků málo. U Las Dunas vezme nějakého mladíka. Ten stojí u silnice a mává ze všech sil. Nemá žádná zavazadla a musí to stihnout do Puerta k lodím do osmé hodiny, a tak na to Erhard ve svém starém mercedesu šlápne. Mladík mluví o dívce, se kterou se právě rozloučil, že prý je úplně jiná než ostatní holky, které poznal. Ukáže se samozřejmě, že nemá peníze. Ty prý má na té lodi, ale to je určitě lež. Pokud ho Erhard jednou nechá jít, už ty peníze nikdy neuvidí.

„Dejte mi vizitku, tady máte moji,“ říká mladík a podává Erhardovi svou navštívenku. „Ty peníze vám pošlu.“ Ale Erhard už žádné vizitky nemá. Je skoro osm hodin. Erhard na to nemá náladu a řekne mladíkovi, ať kouká vypadnout, aby trajekt stihl. Ten vyskočí z taxíku a utíká ulicí dolů k molům. V půli cesty se za běhu otočí a mává.

To Erhardovi připomene, že by se takových lidí měl ptát na kreditní kartu, než je nabere. Takových lidí. Mladíků, kteří se zdají zamilovaní a zmatení.

Jede na západ a na vysílačce si stáhne zvuk, protože z dispečinku jako vždy jsou slyšet jen samé žvásty. Diskuse o tom, kdo toho za poslední měsíc najezdil nejvíc a kdo má nejkrásnější manželku. V jednom kuse tam držkují šoféři, kterým šéf nadává, protože neodevzdávají účty v náležité podobě nebo za měsíc nevydělají dost peněz, nebo protože brigádníci po noční službě auto pořádně neuklidí. Nebo protože někdo předbíhal ve frontě na letišti, chraňbůh. Holky na dispečinku si z nich dělají legraci. Lucie popichuje šoféry, kteří upadli v nemilost. Erhardovi nikdo nikdy neřekl ani slovo, šéf ani lidé v dílně; za těch víc než čtrnáct let, co jezdí, nedostal ani jednou důtku, nemusel vyslechnout žádný komentář ani napomenutí. Pracuje důkladně a metodicky. Každý den si najde patnáct minut a vyúčtuje jízdy. Každodenně dá třicet procent firmě, pětadvacet procent na daně, pětadvacet procent pro Anetu a dvacet pro sebe. Po dobrém dni je to fajn, po špatném skoro nemá peníze na jídlo. Ale tak to má rád, je to spravedlivé. TaxiVentura si kromě jeho podílu bere všechno, platí daně a převádí jednou za měsíc Anetiny peníze na její účet v dánské Dělnické bance. A on udržuje auto v čistotě. Dokonce se pokusil zlepšit podmínky na dispečinku. Navrhl, aby tam měli knihovnu a nějaké místo, kde by se člověk mohl posadit a dát si kafe, ale neuspěl. Počkej, až budeš šéfem, říká Barouki a myje si ruce. Nejprve bez mýdla, potom mýdlem, a nakonec si je opláchne až k loktům a utře si je do ubrousků. Tak to během jednání dělá pětkrát nebo šestkrát. Je to přátelský člověk a miluje klimatizaci. Jezdil taxíkem jen pár měsíců a pak se zařídil pro sebe a měl vlastní firmu téměř deset let, než se roku 2004 stal ředitelem v TaxiVentuře. Rozpisy služeb, ty on umí. Erhard zapne rádio a čeká na zprávy, které se vysílají ve dvanáct hodin, ale není tam nic zajímavého.

Zastaví u pumpy a myje auto. Poté žlutou pěnu spláchne, osuší auto starými hadry a naleští je voskem, který dostal od jednoho z ostatních řidičů. Dělá to zřídkakdy. Na ostrově, kde to pořád fouká a práší, se to zdá snad až moc slabomyslné, když člověk svoje auto myje a leští.

Zatímco vosk schne, čte si Erhard poslední kapitolu nové knihy od Almuze Ameidy, velké naděje španělské detektivky. Sedí na lavičce ve stínu u čerpací stanice. Z lavičky jsou vidět skály a duny na pláži. A je vidět písek, jak se zvíří pokaždé, když se vítr od východu přežene přes ostrov jako koště. Na plochém kousku země nad skalami stojí vždy několik aut. Jezdí tam surfaři a nudisti. A turisti, kteří z aut nevylézají, protože tam fičí písek. Zrovna teď tam Erhard vidí rodinku sedící v seatu, pravděpodobně z půjčovny, jak se koukají dolů na pláž. Kiteři tam žádní nejsou. Ti všichni jsou na Playa Cualpa. Když se ale člověk dobře podívá mezi skály na severní části pláže, uvidí tam hnědé, mechu podobné bečky na nafukovacích lehátkách, pokud možno s pivem nebo malými láhvemi bílého vína po ruce. Tohle je ostrov opilců. Ne jako Ibiza, Mallorca nebo Kréta, kde chlastají mladí a kde jde především o to, aby se pitím dal omluvit sex. Na tomhle ostrově se chlastá v tichosti. Kolem těch několika málo rámusících diskoték a řvoucích cocktail barů s podomácku vyrobenými vývěsními štíty krouží stovky existencí lezoucích z opice do opice. Pití je levné, počasí dobré a kalendář prázdný.

Proč ne?

I on mezi skalami u pláže sedával, nadržený jako býk, těch prvních sedm měsíců poté, co na ostrov přijel. Opálil se dohněda a péro mu stálo. Od rána do večera ležel za kamenem, péro mu trčelo z rozkroku, a jen občas sešel na chvíli dolů k vodě. V noci spal pod skalním převisem u pobřeží dál na sever. Rozdělal si oheň a jedl medúzy nebo ryby, co chytil. Většinou našel i zbytky nějakého rodinného pikniku, chléb nebo kus klobásy. Když to bylo hodně zlé, šel do supermarketu a koupil si konzervy. Měl s sebou peníze z domova. Ne moc. V krabici na lurč měl několik tisíc eur. Ale nechtěl je utrácet. Dlouho měl pocit, že si to nezaslouží. Chtěl jen mít od všeho pokoj. Nechtěl se smát. Nechtěl mít z ničeho potěšení. Ani ze slunce a hvězd. Ležel bez hnutí a díval se na nebe, ale neradoval se. Ale dlouhodobě to bylo těžké. Časem se drobné radosti dostavily.

Zvuk vody šumící mezi skalami, když moře ustupovalo. Teplý chleba z ohně. Jednoho rána seděl metr od něj veliký pták s rybou v zobáku, kapala z něj voda a mrkal velkýma očima, které vypadaly jako knoflíky.

Někdy za ním přišla společnost. To až později, po několika měsících. Lidé, kteří se chtěli podívat, co je zač: muž, el ermitaño, který bydlí ve skalách. Většina se jen koukala. Stáli co možná nejdál a dívali se, jak leze po skalách. Jiní přišli až k ohni a nabízeli mu jídlo nebo se ho na něco ptali. Ale on nic neříkal. Ani když ho dva muži napadli kyji a bili ho až do bílého rána. Nechali ho ležet na slunci jako obranou želvu.

To, na co neumřeš, v tobě probudí ještě větší vztek, jak se říká.

Zaparkuje auto a jde přes cestu, přes plochý kousek země nad skalami a dolů po srázu, strmém a kamenitém. Kouká, že levá bota se mu rozbila. Škvírou mezi podrážkou a kůží je vidět ponožka. Už je to dlouho, co za něco takového utrácel peníze. Nemá na to náladu. Stačí, aby si představil, jak si zkouší boty, a radši to odloží. Snad se to dá zalepit. Trochou lepidla nebo izolační páskou.

Přesně tady to auto stálo.

Chodí po srázu nahoru a dolů. Vypadá to jako měkký písek, ale ve skutečnosti je hned pod tenkou vrstvou písku skála. Chodí se po tom těžko. Zničehonic stojí ve vodě, pláž se najednou ztrácí v moři. Příliv je znát po celém ostrově, ale tady se zdá silnější, protože písčité dno je tak ploché. Často se tu stává, že pár holek uprostřed odpoledního podřimování nebo rodinku s jídlem vyloženým na dekách překvapí vlna, jež se znenadání přežene přes celou pláž až k prvním skalám.

Erhard přemýšlí, jak auto dostali dolů. Strčili ho ze srázu? Proč to dělali? Chtěli, aby auto zmizelo v moři, mělo se samo dokutálet do vln a ztratit se ze světa? Proč by ho jinak se srázu shazovali? On sám viděl mladé lidi, jak jezdí dole na pláži na čtyřkolkách. Byla to chyba, že se to auto skutálelo dolů. A matka dítěte se tak či onak ztratila?

Možná má Raúl pravdu. Ten říkal, že auto určitě ukradl zloděj a pro zábavu ho pustil po srázu dolů. Raúl ale nevěděl, že na zadním sedadle leželo dítě. Tím je všechno mnohem horší.

Erhard se rozhlíží po moři.

Když se chce někdo utopit, stačí jít sto metrů do vody k mělčině. Tam bývá proud tak silný, že za dva dny odnese mrtvolu až k Lanzarote. To slyšel od kolegů, když si povídají o Los Tres Papas, kteří vydělávají peníze na čistírnách, provozování šaten, hazardu a prostituci. Tu a tam se rozloučí s pár členy, kteří pak shnilí a rozmočení vyplavou na Lanzarote na pláži. Kolují fámy i o Raúlovi, že v tom jede taky, ale Erhard nikdy neviděl ani neslyšel nic, kvůli čemu by měl důvod tomu věřit. Raúl není vždy dbalý zákona, ale není to zločinec. Povídá se toho strašně moc, dokonce i o něm samotném. Že vozil zákazníky do Vallebrónu a tam na ně naházel dva metry kamení. Na začátku tisíciletí takhle našli několik mrtvol. Pod kameny, na kterých byli vyrytí tři panáčci.

Pokud dolů na pláž s autem sjela matka dítěte, byla rozrušená a zkrušená žalem. Chlapeček je mrtvý nebo umírá v krabici na zadním sedadle, ona je zoufalá. Možná se utopila, protože nic jiného se prostě dělat nedalo. Tím se ale nevysvětluje to auto. Že nebylo registrované. A že se na něm nenašly žádné otisky prstů. Zoufalá matka by nezačala utírat na autě otisky prstů. Kromě toho by utrápená, nešťastná matka po sobě zanechala omluvu a vysvětlení. Ublížit dítěti, to je neodpustitelné, to platí ve všech kulturách po celém světě. Dokonce i v katolické víře, zařízené tak, aby se všem dalo odpustit, je to jeden z hříchů, kde církev s odpuštěním šetří nejvíc. Matka odsud z ostrovů by nemohla tajně zabít vlastní dítě ani sebe samu. Je tu až moc věcí, které nesedí. Erhard cítí, že pláž má svá tajemství. Že auto shodili ze srázu zrovna tady, to má svůj důvod.

Je to stejné, jako když člověk sedí nad dvaceti dílky puzzle a netuší, jestli celý obrázek má dílků dvacet, nebo tisíc.

V supermarketu najde Erhard podobnou krabici, v jaké našli chlapečka. Možná není úplně stejná. Je to však obyčejná hnědá kartonová krabice se svorkami ve dně a úzkou škvírou mezi oběma díly dna. Vyndá z krabice sáčky s rýží a obrací ji sem a tam.

Dívá se do ní a na dně skoro vidí chlapečka, svinutého do klubíčka, vyhublého, osamělého. Jeho tělíčko na dně krabice chrastí. Chlapeček s velkýma očima. A Erhard vidí dvě ruce, které buď chlapečka do krabice pokládají, nebo ho z ní chtějí zvednout. Ruce, které ho buď strčí dolů do tmy, nebo ho naposled podrží. Erhard nechápe, proč to v něm probouzí hněv, proč z toho má v duši takové černo, proč to prostě nemůže nechat být. Po celé zeměkouli jistě jsou tisíce kartonových krabic a v nich malé děti. Kartonovými krabicemi, ve kterých leží opuštěné malé dítě, by se určitě dalo zaplnit celé skladiště. Je to ten nejméně příjemný pohled, jaký kdy spatřil. Erhard je přesvědčený, že dítě do té krabice někdo položil, aby tam zemřelo, ale ne jeho matka. Ani jeho otec.

Odloží krabici a koupí si tuňáka.

Cestou domů se dívá na prst, který má přilepený k ruce spočívající na volantu. Nepřipomíná už prst, ale kořeněnou suchou klobásku. Vypadá to příšerně a nikoho to neoklame. Ani jeho samotného. Samozřejmě že ne. Samozřejmě je to k ničemu. On taky vždycky pozná, když jeho zákazníci mají paruku. Jen ti nejnaivnější si myslí, že to není vidět. Ostatní dobře vědí, že to vypadá jako povadlé koště. Avšak člověk může doufat. Může si něco namlouvat. Erhard přemýšlí, že pošle prst Bernalovi. Anonymně. S přátelským pozdravem. Přemýšlí, že prst zakope. Přemýšlí, že ho za jízdy vyhodí z okna.

Namísto toho najde plastovou krabičku. Takovou tu na uchovávání jídla. Se vzduchotěsným víkem. Položí prst do průhledného sáčku a ten dá do krabičky. Vytáhne z knihovny pár knih, strčí krabičku dozadu a knihy zase narovná před ni. Ty knihy si zapamatuje: Binario od Almuze Ameidy a Victim on Third od Franka Cojoteho. Ustoupí o několik kroků. Knihovna je uzavřená stěna z knih a není vidět, kde v sobě něco skrývá. Pak vytáhne tuňáka a jí ho rovnou z konzervy. Sedí na kraji židle a poslouchá kozly.

22

V pondělí odpoledne má Erhard novou zakázku na naladění klavíru.

Někdy získá další klienty prostřednictvím svých stávajících zákazníků, ale většina těch nových se o něm doslechne od některého z řidičů. Pokud se hovor za jízdy stočí tím směrem, doporučí šoféři zákazníkům Poustevníka i přesto, že jim to připadá docela divné, že taky ladí klavíry. Před Vánocemi mu řekl Álvaro, pěstitel oliv, který loni zkrachoval a začal jezdit taxíkem, že vezl zákaznici a že jí má Erhard zavolat. Bydlí v Parque Holandés a má Steinway, na který se už několik let nikdo nepodíval.

„Proč voláte až teď?“ řekla, když jí na Štědrý večer zavolal, přiopilý a neschopný se prodat.

Takhle to začalo a byl to příšerný rozhovor. Třikrát ho žádala, aby mluvil hlasitěji a aby si to dobře rozmyslel, než nabídne cenu. Říkala, že to je hodně drahé křídlo a že mu přece nic není, a vyjednávala s ním o ceně tak tvrdě, jak to ještě u nikoho nezažil. Skončili na čtyřiceti šesti eurech. To není ani polovina jeho běžné počáteční taxy. A přijďte přesně, řekla nakonec. Já nemarním čas.

Je tam, sedí před domem, dívá se na hodiny. Už je po dohodnuté době. On si ale naladil Radio Fuerteventura a tam zrovna začaly zprávy. Velkou novinou je to, že začali jednat o mzdách v novém kasinu. Víc než padesát zaměstnanců je nyní…

Jak poslouchá, otevřou se v domě dveře. Z nich se na Erharda dívá žena. Je pohledná. Na sobě má bílé safari šaty a bílé, možná světlešedé vlasy. Mává na něj, jako že má jít dovnitř. On ji ignoruje. Moderátor pokračuje a mluví o EU, která se snaží pomoct španělskému hospodářství tím, že dává záruky španělským bankám, mimo jiné i Solbance, největší bance na Fuerteventuře. Mnozí zákazníci byli v lednu nervózní, že…

Žena teď jde ven k němu. Vypadá jako vdova. Uvolněná, ale přesto s vysokými podpatky a téměř třpytivou rtěnkou tělové barvy. Když přijde blíž, všimne si Erhard, že pleť má na lícních kostech nepřirozeně napjatou. Nezdá se přátelská. Ani náhodou. Erhard stáhne okénko.

V tu chvíli začne zpráva, které se bál.

Sedmadvacetiletá žena z Puerta del Rosario se přiznala, že to ona minulý týden zanechala na pláži u Cotilla nemluvně, které tam…

„Señore ladiči.“

… auta. Dítě už nežilo, když je našli…

„Señore!“

… spolupracuje nyní s policií, aby se objasnily podrobnosti tohoto nešťastného případu. Policie hodnotí kladně, že matka sama je…

Žena se skloní až k otevřenému okénku. „Čekala jsem celý den.“

„Buďte zticha,“ řekne Erhard a dá rádio víc nahlas. „Tohle si musím poslechnout.“

… nebyla vzata do vazby a očekává se, že soud se bude konat a rozhodnutí o ženině trestu padne do konce…

Žena u auta mluví teď tak hlasitě, že Erhard zprávy neslyší. „Panebože, tak nepříjemný servis jsem ještě nikdy nezažila. Jasně jsme se dohodli, žádala jsem vás, abyste přijel včas.“

Zprávu o případu dočetli. Ta historka zněla přesně tak, jak ji policejní vicekomisař předložil. A jak se Erhard obával. Svět jde dál, k dalším zprávám.

Erhard se podívá vlevo, kde žena stojí u auta a zírá na něj, jako kdyby měl z auta vyskočit. Celá jeho nervová soustava chce její pohled a její slova poslechnout, ale cosi ho zadrží.

„Zaplatím vám dvacet eur, ani o cent víc. Vlastně bych měla mít vaše služby zadarmo, když se svými zákazníky zacházíte takto.“

Erhard nastartuje motor.

„Stůjte, to přece nemůžete. Čekala jsem celý den.“ Její obličej vypadá, jako by chtěl popraskat.

„Jsou důležitější věci než váš Steinway,“ řekne Erhard a pak se s autem otočí. Jede na Zámek.

Bernal je překvapený, že ho vidí. „Poustevníku.“

„Tohle jste myslel tou lokální stopou?“

„Uklidněte se, o čem to mluvíte?“ Bernal strčí Erharda za jeden regál, na kterém jsou desky s dokumenty a krabice s kabely.

„Tohle není policejní práce, tohle sakra je…“

„Co, co to je?“

„Oba dva víme, že ona to neudělala.“

„Proč by to neměla udělat?“

„Před třemi nebo čtyřmi dny jste neměli ani ťuk a byl jste celý zpruzený, a teď najednou všechno klaplo a je to jasný.“

„Někdy to jde hodně rychle, jakmile se objeví správná stopa.“

„Nechte toho. Auto bez espézetky, který má najeto jen padesát kilometrů. A holka z Puerta. Já se poseru.“

„Poustevníku, tady v místnosti jsou věřící lidé.“

„A kde kčertu je vaše morálka?“

Bernal šeptá. „Říkal jsem vám, že nulové řešení nemůžeme strpět. Noviny by o nás psaly špatně. To je vyloučené. Kvůli kasinu, a vůbec.“

„Kvůli kasinu? Co to s tím má co dělat?“

„Vylezte z tý svý díry, člověče. Zdejší turistický průmysl krvácí. Kdyby postavili kasino na Lanzarote, protože my bychom najednou byli špatná společnost, spousta lidí by ztratila práci.“

„No a co? Vy jste obvinili nějakou matku jen proto, aby tu mohlo stát kasino?“

„Samozřejmě že ne. Uzavíráme ošklivý případ, který nekončí šťastně.“

„A co ta holka?“ ptá se Erhard.

„Není to holka, nýbrž žena, která ví, co dělá.“

„A proč to udělala, co ji k tomu dohnalo?“

„Není to jedno, jestli se přiznala, že to byla ona?“

Možná to jedno je. Možná to prostě je Erhard. Co sakra on taky o takových případech ví? Určitě je vzácné, když všechny dílky v puzzle do sebe zapadají. „Kde se tam vzaly ty noviny?“ zeptá se najednou.

Bernal je otrávený. „Mrzí mě, že jsem vás do toho zatahoval. Je to zatracený případ, i pro mě. Ale už je to za námi. Prostě na všechno zapomeňte. Dohodli jsme se s ní, bylo to její dítě.“

„Dohodli jste se s ní?“

„Nemluvte tak nahlas. Ano, máme s ní dohodu. A případ uzavřeme.“

„Tohle přece je přesně Kadlec a Tkadlec. Máte dohodu, na kterou se přijde. Bernale, co jste to udělal?“

„Dělal jsem svou práci. Sakra, vy netušíte, jak to je.“ Bernal začíná ztrácet trpělivost. „O takovéhle neuzavřené případy nikdo nestojí, a že se víceméně nedají vyřešit, to je úplně jedno. Lidi v kanceláři říkají, že se ten případ má uzavřít.“

„Ale proč to ona dělá, proč si to od vás nechá líbit?“

„Je to otázka argumentů…“ říká Bernal. Erhard okamžitě pochopí, že tím myslí peníze. „Když člověk nemá co ztratit…“

„Nevím, jestli mi tý pitomý holčiny má být líto, nebo jestli jí mám přát smrt. Půjde do vězení?“

„Půjde samozřejmě před soud, ale my se postaráme, aby vyvázla lacino, tedy čistě z právního hlediska. Dostane, co dostat má. Víc, než kolik si dneska vydělá smutnou prací.“

„Jinými slovy řečeno, je to děvka? Vy jste si koupili kurvu, jednu z těch pitomých holek, co jsou na heroinu. Je to jen otázka dnů, dokud ona…“

„Nejste to náhodou zrovna vy, kdo si říká señor Protipředpis?“

Z prostitutek, co na ostrově jsou, jich Erhard zná hodně. Jde o nějakých dvacet až třicet holek, které obsluhují především turisty a několik boháčů. Snadno si dokáže představit, jak jedna z nich takovou nabídku celá roztřesená s radostí a vděčností přijímá. Nepotřebuje nikoho šukat, jen se musí tvářit, jako že šukala, narodilo se jí dítě a zase o ně přišla. Erhard si v kapse sahá po prstu, ale pak si vzpomene, že už ho na ruce nemá. Vzácný nával hněvu se mu vrazil do uší, které má úplně rozpálené.

Bernal poodstoupí. „Přestaňte se na mě takhle dívat, vždyť já sakra jsem jediný, kdo se snažil ten případ vyřešit. Věřte mi. Opravdu jsem si myslel, že byste mi mohl pomoct. To byl poslední jakýs takýs pokus. Netušili jsme, jestli v těch roztrhaných novinách není nějaká stopa, ale žádná tam nebyla. Všechno to byly slepý uličky.“

„To ale snad něco znamená, že ty noviny jsou dánský. Po stopách, který najdete, musíte přece jít.“

„Ale co to vlastně znamená? Že otec byl Dán. Že matka bydlela v hotelu, kde měli dánské noviny. Že na ostrově je hodně dánských turistů. Znamená to tak akorát hovno. Jsou to jenom roztrhané noviny. Za pár dní budeme mít celý případ objasněný.“

Rozhostí se ticho. Bernal zhasne světla a obrázky zmizí.

„Jedu domů,“ řekne Erhard.

„Ještě jednou vám děkuju za pomoc.“ Kdyby to byl sarkasmus, řezalo by to Erharda do uší, ale vypadá to z Bernalovy strany jako ještě jeden, poslední pokus o přátelské gesto.

Jdou jeden vedle druhého kanceláří, ven ze Zámku a dolů na parkoviště.

„Myslel jsem si, že policajti jsou úplně hysteričtí, když jde o malé děti. Že pracujou po nocích a tak, že začínají pořád znovu a jdou úplně po všem.“

„Věřte mi, že já jsem po nocích pracoval. Od chvíle, co jsme ho našli. My jsme kurva prolezli tenhle ostrov skrznaskrz. Některý případy jsou svinstvo a tohle je jeden z nich. A máme taky svůj vlastní život. Myslíte si, že mě to netrápí, takhle najít malého chlapečka? My si to do prdele nemůžeme brát osobně, kdykoli zemře nějaký dítě. Teď se to aspoň uzavře.“

„Kdy s tím jdete k Armandovi?“

„Máme u soudu termín koncem týdne. V pátek dopoledne.“

Podají si ruku. Erharda to štve, má Bernala rád. „Sbohem, Kadleci,“ řekne mu.

Jede ven z města. Na sever. Strčí do autorádia kazetu a John Coltrane spustí Stella by Starlight. Bočním okénkem se Erhard dívá, jak se z lehkých mraků vynořuje letadlo. Ve slunečních paprscích se mu křídla lesknou, jako by hořela.

23

Erhard jezdí sem tam, ale nikoho nebere a dispečinku neodpovídá. Poslouchá rádio, a kdykoli tu zprávu – v pořád kratší či pozměněné podobě – čtou znovu, slyší místo moderátorova hlasu Bernala. O neuzavřené případy nikdo nestojí.

Stojí půl hodiny u nového kasina, kde odstřelili skálu a srovnali to betonem, ale ještě nepostavili nic, co by sahalo výš než podlaha. O téhle investici mluví celé město. Celý ostrov. Zpočátku to byl jen projekt, který měl vytvořit několik pracovních míst. Ale jak ambice postupně narůstají, má se tímhle kasinem také zachránit Corralejo, ostrov i celé Kanárské ostrovy, a má to vést ke stabilitě, úspěchu a štěstí všude kolem dokola. Podle Alphonsa Suáreze, šéfa nového kasina, to bude vizionářská stavba, nové pulzující srdce Corraleja. Erhard je poněkud skeptický. O tom kasinu se mluví od devětadevadesátého roku. Už se tu utratilo třicet milionů eur, ale za co, to nikdo neví.

Nablízku nejsou žádní lidé. Erhard se opře do sedadla a chce si zdřímnout, ale kdykoli moderátor v rádiu řekne jediné slovíčko, začnou mu hlavou vířit myšlenky. A když čtou tu zprávu znovu, ohlásí se dispečinku, že si bere volno, a zhasne ceduli.

Domů nejede.

Vyrazí po trase, která vede průmyslovou čtvrtí Puerta del Rosario, s pavilony, vypadajícími jako kůlny, a čtvrtí Selos, kde je všechno zavřené, ale přesto všechno zavřené není. Míjí exkluzivní vily ve Sport Fuerte a schválně jede kolem Guisguey, kam swingers klub vždycky přitahuje zajímavé lidi. Když spatří nějakou z holek, kterou zná, zastaví u okraje cesty a nabídne jí, že ji sveze zadarmo. Některé z nich se jenom smějí. Ale Angelina, Michelle a Bethany, které vezl už několikrát, by rády do města nebo do Corraleja.

Erhard se jich ptá, jestli některou z holek v poslední době zadrželi. Pokud ony vědí, tak ne. Ani s tím žádná z nich nepřestala, nejela na dovolenou nebo tak něco? Ničeho takového si nevšimly. Angelina jmenuje pár holek, které už dlouho neviděla, ale podle ní asi jely domů nebo do Barcelony, nebo onemocněly. A žádná z nich nezná holku, které je sedmadvacet let.

Erhard se jich neptá přímo, ale Bethany se náhodou zmíní o tom, že slyšela o chlapečkovi, kterého našli na pláži. Říká, že lidi jsou svině. Erhard mlčí.

Je to smutné zaměstnání. Jejich životy jsou si podobné, avšak ony pracují samy, toulají se po ostrově a nahánějí zákazníky. Je to jako malé kočovné divadlo, kde se hraje nejstarší příběh na světě, co nikdy neskončí velkou láskou. Když sedí v autě, vypadají jako pouhé děti v převlecích. Erhard si vzpomene na Mette a Lene, když se vystrojily. Ta velká měla rtěnku nakřivo a z mámina kombiné jí trčely bledé hubené nohy. Teď na ně myslet nechce. V téhle souvislosti ne. To už vůbec ne.

Město Guisguey sestává z opuštěného dvora a velkého domu, kde dřív býval supermarket a teď v něm je swingers klub. Když tudy Erhard projíždí potřetí, spatří novou tvář. Zjevně to je narkomanka i děvka a je v tak mizerném stavu, že ji Erhard do auta skoro nechce. Ale zapne blinkr, zajede ke straně a nechá ji dojít k otevřenému okénku. Je přesvědčená, že to je zákazník, a nasadí příšerný úsměv. Zkušeně se k němu nakloní, aby jí viděl do ošuntělé růžové podprsenky.

„Já nic nechci, ale odvezu tě do Puerta. Tam asi bude kšeftů víc.“ Erhard očekává, že dívka bude protestovat. Mnohé z holek se naučí být skeptické vůči těm, se kterými jedou, ale její zorničky jsou víceméně neviditelné. S poslušností připomínající robota se posadí na sedadlo spolujezdce.

Nemá naprosto žádný smysl se jí na něco ptát. Téměř usnula, a Erhard ji veze jenom do Selos a rozhodne se, že ji vysadí na rohu u restaurace, kde se mnohé z prostitutek scházejí, dělí se o cigarety a tlachají o zákaznících. V rádiu znovu čtou zprávy. Tentokrát je ta o chlapečkovi kratší a Erhard hádá, že příště, až uplyne další celá hodina, už žádné další zprávy o dítěti na pláži nebudou.

Zahne na Via Juan Carlos, což je ve čtvrti Selos největší a nejrušnější ulice. Hledá restauraci La Costa, která vypadá jako obyčejná obědová restaurace se stoly na chodníku. Když ji spatří, zajede ke straně a šťouchne opatrně do dívky.

„Señorito, vystup si.“

Ona se rozhlíží. „Tam nechtít, já chtít do Guisguey.“

„Odtamtud jsme přijeli. Chtěla jsi do města, vzpomínáš si?“

Dívka se na něj dívá roztrpčeně. „Já už dneska nemoct.“

„Máš kam jít?“

„Gisgy. Mít tam postel.“ Bude jí něco málo přes dvacet, víc ne. Nos má rozpraskaný od nějaké drogy. Paže v blůze bez rukávů má skvrnité a červené. Má zničené tělo. Chudinka.

„Odvezu tě zpátky.“

„Hele,“ řekne dívka a chce na něj začít křičet, ale zapadne zase do sedadla, hrabe se v kabelce a hledá cigaretu. V autě se kouřit nesmí, ale Erhard stáhne všechna čtyři okénka a nic neříká. Ona si zapálí a skrz filtr lapá po vzduchu.

„Co ty chtít? Vykouřit?“

„Ne.“

Ona kouří bez radosti a popel víří kolem dokola po celém autě.

„Kde sme? Kde do prdele sme?“

„Jedeš do Guisguey. Odvezu tě, pomůžu ti.“

Dívka znovu usne, cigaretu mezi prsty. Erhard jí cigaretu vezme a vyhodí ji z okna. Cesta trvá deset či jedenáct minut, když člověk jede rovnou. On se ale rozhodne, že pojede oklikou, aby si odpočala. Spí neklidně a trhá sebou, ale dech má pořád těžší a po chvilce se celá sesune do sedadla. Když oklika skončí a Erhard dojede do Guisguey, nechá ji sedět, vystoupí z auta, protáhne se a jde přes cestu. Swingers klub s velkými okny a dlouhou světelnou cedulí v křiklavých barvách stále vypadá jako supermarket. Ale okna jsou přetřená načerveno a text na ceduli se změnil na Pleasure World. Kde je vchod, to je těžko říct. Vezl sem hodně zákazníků, ale nikdy je neviděl vcházet dovnitř. Takováto místa, to není jeho styl. Je to na něj moc efektivní a moc sociální. Chodit se stojícím ocasem mezi jinými muži, kteří jsou mladší, v lepší formě, nadrženější. Sex, to nepotřebuje být láska, ale taky to sakra nemusí být nějaká rybí aukce.

Jde zpátky k autu. „Guisguey,“ říká dívce. „Guisguey, konečná stanice.“ Tomu se zasměje.

Ona se zvedne a se zavřenýma očima vystoupí z auta, ale nejistou rukou hledá kabelku a cigarety. „Díky. Ty anděl, fakt anděl.“ Je na pohled tak omámená a nepřítomná, že ta slova by měla působit jako lhostejná floskule. Přesto v nich je cosi sladkého, co ho zasáhne naplno. Dívka klopýtá přes ulici a on jde za ní.

„Ty už mít volno, taxikář. Já to zvládnout.“

Erhard se za ní dívá. „Neslyšela jsi, že by některou z holek sebrala policie, kvůli nějakému dítěti?“

„Už bysme radši děti nemít.“ Zatváří se, jako by se smála, ale není nic slyšet.

„Slyšela jsi, o koho jde?“

„Oni ji do prdele nezavřít, strčili jí tisíc eur.“ Dívka zachází za roh budovy.

Erhard jde za ní. „O koho jde, kdo to je?“

„Jen proto, žes byl tak milej.“

Erhard přemýšlí, jestli nemá vytáhnout peněženku a dát jí sto eur. Nejen proto, aby mu to řekla, ale aby jí taky pomohl. A možná aby jí trochu zaimponoval.

„Je to Alina, Alinicita, ta snobská mrcha.“ Zamává dvěma prsty, vezme za kliku, které si Erhard nevšiml, a zmizí v budově.

24

Když Erhard přijede domů, už se stmívá.

Koukne se na telefon v rohu, ale nic nenaznačuje, že někdo volal. Oblečení dá do pračky. To o pondělcích dělává. Jídlo, jehněčí guláš, si uvaří ve spodkách, jí vestoje ve dveřích a přemýšlí, že by si dojel pro pivo do krámku ke Guzmánovi na Alejandrově stezce, který vypadá, že to každou chvíli zabalí, a vypadá tak už spoustu let. Erhard ale má doma láhev červeného vína. Nalije si do džbánku na pivo a pije, jako kdyby to mohlo jeho žízeň uhasit.

Už je tma.

Ohřeje vodu, umyje nádobí a pověsí si šaty na šňůru táhnoucí se od domu k vysoké tyči s vlajkou nahoře. Tma kolem něj je jako vosk, který se mu tlačí mezi paže a nohy. Oholí se. Vypadá až moc pořádně, jako opravdový dědeček, když se oholí úplně dohladka, ale přesto to párkrát za měsíc udělá. Vyžehlí si košili. S kalhotami je to horší. Ty dvoje, co nosí, schnou na šňůře. Zkouší čtvery staré, ošoupané, se skvrnami od oleje a moc krátké. Nakonec se rozhodne pro kraťasy. Ostatním řidičům se nelíbí, že chodí v kraťasech. Kraťasy jsou pro turisty. Jemu je to jedno. Do prdele, bude si chodit, v čem chce. Má dokonce i růžovou košili a občas si ji oblékne. Pije červené víno a poslouchá Monka. Vytáhne z knihovny prst a drží si ho na prázdném místě na ruce. Opravdově to vypadá, jenom když přimhouří oči. Opatrně položí prst zpátky do plastové krabičky, tu strčí do knihovny a knihy vrátí na místo.

Červené víno je vypité a Erhard pospíchá ven k autu. Jede do města, než alkohol začne působit. Po láhvi vína bývá opilý, ale zrovna teď to necítí.

Zaparkuje ve dvoře za Olyho prádelnou, kde v noci nikdy nikdo není. Město má svůj osobitý neklid, který on miluje. Chaotické zvuky hudby, kterou někdo pouští a vypíná; lidé, kteří najednou vykřiknou; rámusící stroje, které se zapínají uprostřed noci a zase odeznívají, jako by se dusily olejem. Erhard kráčí ulicí ke Greenbay Jazzbaru a vejde do zahrádky ve dvoře. Kapela už je na scéně a zkouší aparaturu. To jsou ty nejlepší chvíle. Z toho asynchronního troubení a úderů mu naskakuje husí kůže; jsou to jedinečné experimenty, jako by naslouchal prvním slovům dítěte. Objedná si pivo a sedne si se sklenicí do nejvzdálenějšího rohu.

Před patnácti lety to byl exkluzivní jazzový klub s drahými drinky a obsluhou u stolů. To přitahovalo turisty, ale místní sem nechodili. Pak přišel nový majitel, který tu nechal muziku, snížil ceny a přilákal zdejší lidi. Pořád tu chtějí vypadat sofistikovaně a exoticky, přestože klientelu tvoří především konkurzem stižení ředitelé, turisté se starými průvodci a prostitutky snažící se vypadat, jako že jsou něčí přítelkyně.

Na bílé pohovce venku na terase sedí dvě ženy a u baru tři muži. Ještě je brzy. Je teprve deset hodin večer.

Erhard vždy pozná obličeje těch, které vezl. Něco s ním není v pořádku. Měl by ty obličeje zapomínat; mělo by jich být tolik, aby je zapomněl a aby mu splynuly dohromady, ale on si je všechny pamatuje. Jednu z žen na pohovce vezl před půl rokem, když píchla kolo u auta a potřebovala stihnout sestřinu svatbu. Tu druhou už před dlouhou dobou někdo nechal na opuštěném místě hned za Corralejem; ona několikrát říkala, že přítel, i když Erhard o tom pochyboval, protože stála u silnice a mávala kyticí, když tamtudy jel do města. Bylo to možná před čtyřmi lety.

Muži jsou místní, pamatuje si je jasně, jakkoli by si nevzpomněl, co dělají nebo co jsou zač. Nesčetněkrát je vezl domů, jsou to nebezpeční, rozkošní opilci, kteří tu sedí co možná nejdřív, pijí červené a vypadají, jako že tu mají schůzku. Nechtějí sedět doma a nehodí se do Luzu, nejtemnější díry ve městě, ani do Žlutého kohouta, kde se popeláři, chlapi od bouracích prací, řidiči náklaďáků, zedníci a taxikáři navzájem nalévají lacinou kořalkou a cpou si do hlavy historky z pevniny. Všichni tři jen tak sedí na bílých barových stoličkách, snaží se udržet rovnováhu a dívají se ke vchodu pokaždé, když se ozvou hlasy.

Kapela odloží nástroje, jde k baru a čeká. Že to je kapela, se tak docela říct nedá. Jsou to čtyři drobní hubení kluci v těsných černých džínách, s klobouky a rukavicemi bez prstů. Jeden z nich objedná i pro ostatní, pijí velká piva z tlustých láhví. Erhard nikdy v kapele nehrál, ale vždycky chtěl v nějaké být. Sedět s ostatními ve starém autě; makat, aby aparatura na malé scéně byla připravená; čekat a kouřit cíga. Pak se do toho pomalu dát a nakonec hrát sety, pokud tedy kapela zvládne víc než jeden; a potom pít pivo, bezstarostně se smát a chválit se vzájemně za věci, kterých si nikdo jiný nevšiml.

Otec ho vodil na hodiny klavíru. Učitel v Taastrupu chodil s vyhrnutými rukávy a jmenoval se Marius Tønnesen. Jeho vyučovací metoda spočívala v tom, že seděl v hlubokém křesle a broukal si, jak se žáci snažili trefit správné noty. Nic nekomentoval a nijak žáky nevedl, jen kouřil balené cigarety a byl docela spokojený, téměř veselý. Když se Erhardův otec po devatenácti lekcích rozhodl, že půjde a na jednu hodinu se u Tønnesena podívá, došlo mu, že vyučování nepovede k výsledku, v jaký doufal. Měl pocit, že když Erhard hraje špatně, učitel ho netrestá dostatečně. Nakonec sám šel k Erhardovi a křičel, že by si sakra mohl dát tu práci a aspoň se do toho klavíru trefit. Potom si podal Tønnesena. Žádal ho, aby se sebral, vytáhl rákosku nebo něco podobného a ukázal klukovi, že je třeba cvičit, že když si bude hrát na kovboje a indiány, tak se z něj pianista nestane. Od toho dne přestal Erhardův otec za hodiny klavíru platit. Týden poté, když Erhard přišel bez peněz, řekl Tønnesen, že mu může dát jednu poslední hodinu, ale tím to skončí.

Namísto toho to svým způsobem byla hodina první. Erhard zjistil, že když má vztek, hraje lépe. Hrál najednou tak energicky, že Tønnesen vstal z křesla, přišel k němu, stál nad ním a sledoval jeho prsty. Všech deset. Božíčku, chlapče, ty ses ale na ten klavír naštval, řekl nadšeně. Erhard mlátil do kláves pořád víc. Když hodina skončila, byl celý unavený. Stál zdrcený a zpocený v předsíni a Tønnesen se štrachal v kanceláři. Erhard se zrovna chystal odejít a vtom učitel z kanceláře vyběhl. Vezmi si tuhle desku. Byl to Sonny Rollins a jeho Saxophone Colossus z roku 1956. Na obalu, proti světlu řezajícímu do očí, seděl Rollins se svým saxofonem.

„Umíte You Don’t Know What Love Is?“ zeptá se Erhard jednoho z hubených kluků u baru. Kluk se otočí. Erhard s tím nepočítá, že by to uměli.

„My jazz nehrajeme.“

„Není snad tohle jazz klub? Od kdy se v jazzových klubech hraje něco jiného než jazz?“ ptá se Erhard. Kluk odpovídá, že oni tomu říkají new funk.

„Budu hádat,“ opáčí Erhard. „Tříčtvrteční takty, dvě basové kytary.“

„Mladým lidem se to líbí.“

„Opravdu to tak vypadá,“ řekne Erhard a rozhlíží se.

„Tady si jenom budeme něco zkoušet. Naše poslední video má na YouTube víc než 1,3 milionu zhlédnutí. Příští měsíc hrajeme v Madridu.“

„Je to ještě dlouhá cesta, kámo.“ Erhard se dívá na klukovy děravé kalhoty. „Hudba se nedá šidit.“

„Whatever, Yoda,“ říká zpěvák a směje se, ale ne nepřátelsky. „Budu hádat: další ze ztracených géniů tady toho ostrova?“

„Je to tolik vidět?“ ptá se Erhard.

„Na byznysmena zrovna nevypadáte.“

Erhard se směje. „To ty asi taky ne.“

„Jsem přece mladý a nezodpovědný.“

„Jo, bývalo to kdysi hezký.“

„Co se vám stalo s rukou?“

Erhard se podívá na svou levou ruku, kterou si omotal izolační páskou. „To je starý zranění.“

„Nemusíte jít domů, k dětem a vnoučatům?“

„K tomu jsem se tak docela nedostal.“

„Takže tady naříkáte nad svým osudem?“

„Poslouchám muziku, pokud tedy nehodláte celý večer prochlastat ve zkušebně.“

„Yeah right.“

Erhard se otočí a napije se piva. Mluvit s mladými není vždy příjemné. Uprostřed rozhovoru člověk najednou pocítí, že most mezi generacemi je moc dlouhý, moc zašmodrchaný, zničený. Žádní další hosté nepřicházejí, je to neobvyklý večer, možná dávají v televizi fotbal. Normálně je tu před půl dvanáctou jakžtakž plno. Erhard přemýšlí, jestli by neměl prostě jet domů, dokud ještě může. Jestli to celé není jen ztráta času. Jestli ona sem vůbec ještě chodí. Jestli přijde v takový večer, jako je dnes.

Červené víno dalo o sobě vědět, ale ne tak, jak Erhard počítal. Otupělý si nepřipadá. Byl to až moc dlouhý den.

Sedne si a dívá se na hubené nohy jednoho z muzikantů. Připomínají mu tyče na záclony potažené černým denimem. Ti kluci určitě bydlí v malém bytě v Puertu nebo možná tady v Corraleju. Jsou asi živi jen hašišem a speedem, či jak se to všechno jmenuje. Prcají nejspíš jeden druhého i přítelkyně těch ostatních a dvakrát za měsíc se pohádají kvůli nájemnému. Ten v té bekovce je možná jiný. Třeba je z pevniny, z Madridu, z Valencie. Je na něm cosi studentského, co ti ostatní nemají. To se vidí vzácně. Tomuhle ostrovu se říká Isla Ingenua. Ostrov hlupáků. Člověk se musí plavit tři dny lodí nebo letět pět hodin, aby našel slušnou univerzitu. Takže když člověk narazí na mladého muže schopného reflexe, všimne si toho. Přinejmenším Erhard si toho všimne. On sám sice má za sebou řadu sotva započatých vzdělání, ale život ho časem vzdělal natolik, že když vidí intelektuála, pozná ho. Při pohledu z boku má ten kluk obrovský nos. Visí mu přes ústa a mírným obloukem se mu táhne mezi očima nahoru doprostřed čela. Vypadá jako kúros, řecká socha mladíka vytesaná z kamene.

Kapela vstane a chystá se zpátky k aparatuře. Když jdou kolem něj, jeden z nich něco zašeptá. Stane se to tak rychle a je to tak potichu, že Erhard si zprvu neuvědomí, že někdo ve skutečnosti promluvil: Seš na mladý kluky?

Chce se otočit a podívat se, kdo to řekl. Ale než to stačí reflexivně udělat, zarazí se. Ví, že ne všechny hlasy přicházejí zvenčí. Vždyť takovýchto zločinů z nenávisti se na ostrově stává strašně moc. Místní lidé mlátí homosexuální turisty. Nebo dochází k loupežím na pobřeží, kde němečtí a angličtí muži kopulují někde za dunou a pro pár mladíků s nožem jsou snadnými oběťmi.

Přicházejí další lidé, je jich hodně. Objevují se mladé páry držící se za ruku. Do lokálu vstupují velké skupiny smějících se mužů a žen a díky nim mizí napětí, které Erhard pociťoval posledních deset minut. Kapela hraje pořád lépe a hlasitěji, ale on se na ně nekouká.

Napije se piva a jde ven. Slyšel, jak na zahrádku ve dvoře přicházejí hosté a sedají si. Jde kolem budovy a pod palmové listy. Na zdi táhnoucí se podél terasy okamžitě spatří Alinu. Je zabraná do časopisu, prohlíží si fotky známých herců. Její pohled je překvapivě soustředěný. Jako by si ty články četla. Má růžový obličej, útlé tělo a taková ta legrační holčičí prsa, co trčí jako ovocné košíčky, ale z většiny sestávají z vaty a kovových výztuží.

Párkrát ji sem vezl. Taky ji vozil na dobré adresy na ostrově a brzy po ránu pro ni jezdil, když se plížila z vrat některé z vil, lodičky na jehlách v ruce. Když ji viděl naposled, klečela před prezidentem regionální vlády, jeho péro v puse. To je rok. Raúl ho vzal na večírek na lodi kotvící za Isla de Lobos. Raúl znal všechny bohaté a mocné, Erhard vozil taxíkem všechny prostitutky. A když uprostřed noci hledal kuchyň, našel ji s prezidentem v malém skladišti, zatímco prezidentův bodyguard nahoře na palubě prohrával s Raúlem v pokeru.

Není hezká. Tak trochu sprostá nazpůsob venkovské holky. Jako by se jí něco stalo s pusou nebo s tvářemi; má je povislé, jako by jí kdysi operovali horní předkus. Ale ve srovnání s jinými děvkami, se kterými mluvil, je jiná. Na pohled je zralejší. Má hezčí šaty, než jak si ji Erhard pamatuje. Připomíná mu nějakou celebritu z osmdesátých let, ale kterou, to si nedokáže vzpomenout.

Má černé kalhoty s vysokým pasem, volnou blůzu zlaté barvy s rozparky a krémové sandály. Erhard toho o módě moc neví a o dámské módě už neví vůbec nic, ale je mu jasné, že ona je na jiné cenové úrovni. Sedne si naproti ní; ona zvedne hlavu a s odměřeným výrazem se snaží odhadnout Erhardovy sexuální sklony a finanční možnosti.

„Ne, díky,“ řekne mu.

Erhard se málem dá do smíchu. „Kvůli těmhle věcem jsem nepřišel.“

„Jestli ode mě něco chceš, objednej si mě na mojí webové stránce. Dneska večer jsem zadaná.“

„Chci s tebou mluvit o tom mrtvém chlapečkovi,“ řekne Erhard a ztiší hlas.

„O chlapečkovi?“ odpoví ona a vypadá, jako by byla na nějakých sedativech.

„Ano, o chlapečkovi, kterého jsi nechala umřít hladem v kartonové krabici, vždyť víš.“

Ona se najednou posune dopředu blíž k němu a pohled má tvrdý jako kámen.

„Já o svým synovi nesmím mluvit. To říká můj advokát.“

Šikovná holka. Dávala pozor. Můj syn. Je rozhořčená. Možná není tak zhulená, jak vypadá. „Kolik ti zaplatí? Slyšel jsem, že ti policie dá tisíc eur.“

Ona si odfrkne. „Samozřejmě že ne. Tolik si v prosinci vydělám za dobrý sobotní večer. Od policie žádný peníze nechci.“

„Tak proč to děláš?“ Erhard jí zavře časopis a ona se na něj podívá.

„Je to můj syn.“

„Nech toho. Já nejsem novinář ani nic podobnýho.“

„Jsi taxikář. Pamatuju si tě.“

„Za tisíc eur bych byl i matkou toho chlapečka.“

„Ne, protože to jsem já.“

Daří se jí odpovídat s takovým přesvědčením v hlase, že Erhard najednou zapochybuje. Ona ale nevypadá jako rmoutící se matka. Vypadá jako veselá vdova za příjemného volného večera. Jako Bernalova lokální stopa.

„Když tě dokážu najít já, dokážou to i noviny. Až přijdou na to, že jsi lhala, že policie…“ ztiší Erhard hlas, „že policie ti platí za to, že si hraješ na matku, moc příjemný to pro tebe nebude.“

„To je marketing,“ odpoví ona a cucá brčko zastrčené v čemsi zeleném, co vypadá jako mojito. Na okraji sklenice jsou okurky.

Erhard neví, co by řekl. Počítal, že v ní dokáže probudit lítost, že by se mohla i zhroutit. Nezdá se ale, že by o něčem takovém přemýšlela. „Dají ti víc než tisíc eur. Mnohem víc.“

Ona pustí brčko. „Whatever the money man says,“ směje se. „Prcat starý chlapy jako ty, to člověka docela otráví.“

On to přeslechne. „S tvou pomocí může policie ten případ odložit. To je špatně.“

„Ten kluk je po smrti. Rodiče na něj serou, jasný? Nebo umřeli i oni. To říká policie.“

„Oni jen chtějí ten případ uzavřít, i když je pořád otevřený.“

„Očividně už otevřený není. Hele, señore taxikáři, já o tom nesmím mluvit, a ani není o čem mluvit. Kazíš mi večer.“ Alina si znovu otevře časopis a kouká do něj.

„Kazím ti večer? Jestli si chceš hrát na matku, měla bys sakra do toho dát trochu víc srdce.“ Jen taktak, že ji nepraští.

Jde zpátky k baru a objedná si pivo. Vezme ho do ruky, pije dlouhými doušky a pěna i pivo mu tečou po krku a za košili. Hudba je teď živější a několik mladých lidí začalo tančit. Kapela vypadá, že se jim to moc líbí, ale tenhle podnik se k tomu v podstatě nehodí. Je to nesnesitelné, když se na to člověk dívá, a rozjívené tak, že to vydrží jen mladí lidé. Otírají se o sebe, dívka v sukni do půli stehen vráží podbřiškem do boule na klukových barevných surfařských kraťasech. Nedá se to nepochopit, ani se tomu nedá vyhnout. A není to půvabné ani sexy, nýbrž jen falešné a nechutné.

Taková otravná, blbá kariéristická kráva. Utvářená a formovaná příbuzenským křížením a korupcí. Za skoro třicet let už Erhard viděl takových věcí dost. Úředníci bez morálky a občané bez rozumu.

Ještě není pozdě.

On může policejní verzi případu zničit. Může odhalit Alinu a dokázat, že policie je nekompetentní. Na Bernala a na jejich bezmála skoropřátelství se vysere. Pokud policejní vicekomisař není ochotný najít chlapečkovy rodiče a objasnit, kdo za jeho smrtí stojí, musí za svou lenost zaplatit.

Erhard ji sleduje. Oknem a pod palmovými listy ji vidí, jak si objednává šampaňské, čte si v časopise a chová se jako nějaká señora. Celou dobu má v baculatých tvářích takový ten sebevědomý úsměv, jako by se každou chvíli chtěla rozesmát. Přiblíží se k ní pár mužů, ale ona je mávnutím ruky odmítne. To Erharda udivuje. Myslel, že sem přišla, aby našla nějakou práci, ale možná si tu jen chce užít večer, který neskončí tím, že se jí nějaký zpocený prasák bude mačkat k těm holčičím prsům. Když teď má nečekaný příjem, třeba si může něco takového dovolit. Erhard jí to div nezačne přát.

Když koncert skončí, stane se něco nečekaného.

Dva mladí kluci s divnými culíky balí aparaturu a kapela sebou praští do pohovky a křesel a zapálí si velké cigarety, které určitě jsou plné marjánky. Objeví se několik mladých holek a kluci si je posadí na klín. Erhard si nestačí všimnout, co to je za holky, dokud nespatří Alinu. Sklání se ke zpěvákovi, který jí zvedá šaty, takže Erhard zahlédne její kalhotky. Erharda neohromí ani tak to, co se děje, jako spíš ta rychlost. Je to bez finesy, bez běžného úvodu. Jde to přímo k věci. A přestože do reproduktorů pouštějí nějakou hudbu, je v místnosti všechno slyšet a je to tak intimní, že Erhard má pocit, jako by rozeznával každé slovo. Včetně Aliny, která svou perverzní velkoměstskou španělštinou syčí zpěvákovi do ucha: Chci si tě vzít do pusy, muchacho. Erhard málem spadne ze židle, ale otočí se k baru a dopije svoje pivo. Teď ne, tady ne, až za chvíli, šeptá zpěvák, ten mrňavej sráč. Alina si Erharda nevšimla, přestože on sedí ani ne čtyři metry od nich. Nebo taky už na něj zapomněla. Aby už nebudil pozornost, odejde pomalu z lokálu a vydá se ven na ulici. Je všední den, ale přece jenom to tu trošku žije. Kolem prosviští skútr se třemi mladíky, dolů k pláži jdou dvě dívky v barevných šatech a mluví do mobilního telefonu.

Přesto se nezdá, že by kvůli novému příjmu chtěla měnit kariéru. Kráva jedna chamtivá. Není hodna ani toho, aby mohla být chlapečkovou matkou ve vylhané historce. Je to děvka té nejhorší třídy. Mohla by si zvolit jiný život, ale používá svoje tělo jako mstu vůči mužům, vůči stupiditě muže myslícího jen na jednu věc. Podívejte se, co mi děláte, podívejte se, co si musím nechat líbit.

Pod pouliční svítilnou kluci s culíky nakládají hudební aparaturu do malé dodávky, jsou téměř hotoví. Domlouvají se s jedním členem kapely, s basistou, že to odvezou domů. My zůstaneme tady, slyší Erhard basistu. Vklouzne pod dlouhé listy tenké palmy a několik minut čeká. Pak kapela vychází ven. Změnili se. Koncertem se jejich sofistikovaný přístup vyčerpal a zůstala z nich jen parta uhihňaných puberťáckých rockových hvězd. Jdou přímo přes ulici a nevšímají si několika aut, která brzdí, aby je nesrazila, ani dodávky s aparaturou, pořád stojící pod pouliční svítilnou, protože ti dva kluci sedí uvnitř a kouří, a nevidí ani Erharda pod palmou, s pohledem strnule upřeným na Alinu, která se lepí ke zpěvákově hubené hrudi. Jeden z ostatních kluků si pod paží vede mladou holku. Ta vypadá jako herečka Birte Tove v mladém, až příliš mladém věku. Jdou krátkým vjezdem k hotelu Phenix a vcházejí dovnitř.

Po několika minutách jde Erhard za nimi.

V hotelovém baru je málo lidí. Manželský pár popíjející bílé víno a muž vypadající jako nějaký prodejce, sedící u počítače. Barman na Erharda kývne, ale ten se otočí a jde do recepce.

Recepčního zná. Je to starší chlapík jménem Miguel, co tu za pultem stává tak dlouho, kam až Erhardova paměť sahá. Jako taxikář se člověk může s personálem hotelů seznámit, pokud o to má zájem. Dobrý kontakt v hotelu může znamenat víc práce, víc zákazníků, ale i větší spropitné. Miguel patří mezi ty, které si člověk pamatuje. Je přátelský a vždy dobře oholený a svýma hebkýma rukama zdraví všechny muže, kteří do recepce přijdou. Povídá se, že pořád bydlí doma u své osmdesátileté mámy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poustevník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.