Jen aby, řekla moje žena

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Třeštík

Jen aby, řekla moje žena – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Muž střílel na pásovce

Rok nezačne v pondělí, každý měsíc jinak dlouhý, týden se nedá rozdělit na dvě stejné půlky, a jak si jako v tomhle bordelu mám plánovat nějaký pravidelný režim.

V horoskopu jsem se teď dočetl, že hned po ránu zvládnu udělat moře práce. To chci vidět, když jsem vstal v jedenáct a připadám si unavený.

Každý doufám chápe, že když se mi porouchá rotoped, tak novoroční předsevzetí nemůžu plnit, ani kdybych chtěl.

Nevěřím na neposkvrněné početí, konspirační teorie a cholesterol.

Pořád čtu, kolik zralých mužů umře při potápění, horolezectví nebo joggingu. Nejsem blázen. Sedím opatrně v křesle a rozumně pokuřuju.

Říkají mi, že se mám víc pohybovat. Můj táta pořád jen seděl, četl a kouřil viržinka, a všichni mu říkali, že se má víc pohybovat. No, a pak všichni, co mu to říkali, postupně umřeli a táta pořád jen seděl, četl a kouřil viržinka.

Napsal jsem tady, že nevěřím na neposkvrněné početí a hned druhý den mě Pánbu potrestal: Botička na autě. To je mu podobný.

Když letíte s Air France, dají vám dobré víno a ztratí kufry.

Zjistil jsem, že „hezky si to užít“ a „splnit si sen“ znamená vypadnout z nějaké televizní soutěže.

Britští vědci prý už rozluštili záhadu kamenů ve Stonehenge: Nevědí, jak se tam dostaly. To je teda docela slušné rozluštění.

Teprve dneska jsem se dočetl, že letošní rok je rokem aktivního stárnutí. To ze mne udělali pěkného pitomce, protože já to nevěděl a až do včerejška jsem stárnul pasivně.

Když vzdělané lidi zmáhá matoucí mnohoznačnost věcí, hledají oporu ve filozofii. Já v těchhle případech lezu do vany. To je taky dobré.

Máma mi vždycky říkala: „Můžeš chodit nedbale oblečený, špatně oholený nebo rozcuchaný. Ale nikdy, Míšo, opravdu nikdy, nesmíš mít špinavé boty.“ Celý život to dodržuju. Tedy s výjimkou těch bot.

Novinky.cz: „Muž střílel na pásovce, kulka se odrazila od krunýře a trefila jeho tchyni.“ Vůbec si nedovedu představit, jak to trénoval. Respekt.

2.

Taková blbost a prostě to nejde

„V zásadě mám ta prsa pořád krásná, ale jedno má větší pokles než druhé,“ prozradila modelka. Nějak se z toho nemůžu vzpamatovat.

Myslím, že lidé se dělí na kuřáky a na hypochondry. Hypochondři se pak dělí na dietáře a na vegetariány. Kuřáci se dělí na pivaře, vinaře a na ty, co pijí kořalku. Cítím, že v tomhle schématu mám své pevné místo.

Občas potkám lidi, kteří říkají, že nejsou na Fejsbuku. Připojí k tomu vždycky zdůvodnění, ze kterého vyplývá, že já jsem debil.

V horoskopu mi píšou, že si dneska mám obléci jasné odstíny. Tak jo. Já mám tu černou sepranou do nejrůznějších valérů. Vyberu ty jasné.

Je pozoruhodné, že žádný můj překlep nevypadá jako překlep, ale jako že jsem blbec.

Od dětství jsem trpěl tím, že mě společnost nutí, abych se nepřetržitě choval inteligentně. Teď, když mám potřebu proti tomu revoltovat, napíšu na Fejsbuk nějakou infantilní kravinu a hned se mi uleví. Vždycky se ale najde někdo, kdo mi začne vysvětlovat, že to je infantilní kravina.

Dobrý, opravdu povedený status udělá tak dvacet, někdy i třicet lajků. Ty ostatní kolem stovky.

Já umím čekat, nejsem zmatkař. Zatímco moje žena bezhlavě natankovala benzin za 38 korun, já jsem si v klidu počkal a teď si ho mohu dát za 40 korun plnou nádrž.

Většina funkčních změn Fejsbuku mi vždycky nejdřív připadá jako změny k horšímu, ale později vidím, že jsou to změny k ještě horšímu.

Některé statusy mají tu vlastnost, že se líbí těm, kdo je pochopí, i těm, kdo je nepochopí. Být mladší, zkusím na tomhle principu založit politickou stranu.

Život lidský je vlastně něco podobného jako řada nesouvislých statusů, které si člověk občas musí olajkovat sám.

V diskusích na Fejsbuku jsem vypozoroval, že k jakkoliv málo chytrému nápadu je možné vymyslet libovolné množství ještě méně chytrých nápadů. Pokud někdo neví, co to je fraktální geometrie, tak tohle je jedna její přesná aplikace.

Dřív jsem si kladl spousty otázek, ale jak jsem zrál, tak se jednotlivé dílčí otázky spojovaly do otázek obecnějších, ty pak do ještě obecnějších, až zbyla jen jedna úplně základní: Kde mám brejle?

Všiml jsem si, že když se v posteli převaluju z boku na bok, tak vždycky přes záda. Včera jsem si řekl, že je to kulturní stereotyp, a zkusil to přes břicho. Shrnul jsem si prostěradlo, shodil polštář a skončil úplně dezorientovaný s přetočeným pyžamem. Taková blbost a prostě to nejde.

3.

Nevím, jak jsem se umístil

Na výběr byly rakvičky se šlehačkou nebo pařížský dort.

„A po čem se víc hubne?“ zeptala se moje žena.

Svoji definitivní ženu jsem objevil v sedmadvaceti, svoji definitivní whisky v pětašedesáti. Zaplať pánbu, že to nebylo obráceně.

Když ze svého pokoje volám na ženu do jejího pokoje, aby se třeba přišla na něco zajímavého podívat, nikdy mě neslyší. Když úplně potichoučku a neznatelně zachrastím obalem od čokolády, je u mne hned.

Moje žena má hodinky trvale nařízené o pět minut napřed, aby prý měla rezervu. Ale ona ví, že je má nařízené napřed! Jak to může fungovat?

Novinky.cz: Podle psychologů z University of Michigan znamená soulož s někým jiným než s vlastním partnerem v 97,7 % nevěru. Ta zbývající 2,3 % by mě teda opravdu zajímala.

Dočet jsem se také, že je soumrak manželství, že každý desátý žije sám. Chápu. Jeden sám a devět po dvou. Je mi to jasné.

Z Fejsbuku vím, že existuje něco jako sémantický autismus. Mají ho lidé, kteří nedovedou pochopit větu jinak než v tom prvním, gramatickém smyslu. Nerozeznají ironii, nadsázku, záměrný nonsens. Vtip je jim třeba vysvětlit a oni ho pak nevyprávějí, ale vysvětlují dál. Sémantičtí autisté jinak ale bývají velmi přátelští lidé.

„Ty nemáš rád papriky?“

„Ne.“

„To jsem nevěděla.“ Jak by to taky mohla vědět, když se na to ptá sotva jednou za měsíc teprve osmatřicet let.

Své ženy si nesmírně vážím. Dostala spoustu mezinárodních cen a chodí si zaplavat, i když mně je zima. Ale nemůžu se dívat, jak otvírá čokoládu. To jí opravdu nejde.

Já vím, že ženy mají mnohem horší prostorovou představivost než muži, ale když se u nás vyměňuje potah na gauč, tak já nejsem schopný poznat jak patří, zatímco mé ženě je to jasné hned. Vždycky. Je to ponižující.

Moje žena ohřála zmraženou pizzu a podala mi nůž. „Mně pětinu,“ řekla. Viděl už někdy někdo krájet pizzu na prvočísla? A tak to mám furt.

Že na svatého Jiří vylézají hadi a štíři, to vím dávno. Ale nikdo mi zatím neřekl, kdy ty mrchy zalézají, takže se musím bát celý rok.

A je to!!! Holčička ženského pohlaví. Váží a měří. Jmenuje se Ela. Otec dítěte i já jsme v pořádku.

Vyndal jsem si z ledničky pivo a koukám, na plechovce je napsáno POZOR SOUTĚŽ! Na nic jsem nečekal a pivo do sebe nalil, jak nejrychleji to šlo. Vůbec ale nevím, jak jsem se umístil.

Hodinový manžel mi přidělal ledkový reflektor nad vanu, abych si nekazil oči, když v ní čtu. Počkal jsem, až se setmí, vzal noviny a vlezl do vany, abych zkusil, jak je v ní teď vidět. No, a moje žena se zrovna vrátila domů. „Ty se koupeš bez vody a oblečenej?“

4.

Někdy kolem třicetileté války

Dneska jsem viděl kosa, jak prolétl hustým křovím. Šel jsem se podívat, jestli v něm není nějaká díra. Nebyla. Větev vedle větve, mezi nimi malé větvičky, staré listí, nové listí a igelitový pytlík, ani vidět skrz to nebylo. A on tím prolétl v plné rychlosti a letěl dál. Byl to velký frajer.

Máme štěně Bais, hlídám tedy štěně Bais. Říkám: „Otoč se.“ Nic. „Otoč se.“ Nic. A jak si jako mám svlíknout pyžamo, když je to fenka? A ještě k tomu tak mladá.

Druhý den cvičím Bais. Je bystrá a spolupracuje. Pochopila už přesně povely Sedni!, Ke mně!, Pusť! a Zůstaň!. Na kterýkoliv z těch povelů ochotně uskočí a začne běhat okolo mne ve vzdálenosti, na kterou nedosáhnu.

Zase jsem si v Lidovkách něco přečetl o psech a utvrdil se v přesvědčení, že zaprvé z naší rodiny mám pro chov psa daleko nejvíc předpokladů já a za druhé, že nemám absolutně žádné předpoklady chovat psa.

V autě na zadním sedadle se fenka Miluška a fenka Aiša vracejí z návštěvy na Vyžlovce:

„Fuj, to byl zas vejlet.“

„Jak se vůbec menovala?“

„Kdo?“

„Ta piča s rozpláclým čumákem.“

„Bais.“

Na většinu zahrady je vidět z domu, na část od sousedů a na kousek ještě ze silnice. Je na ní jediné místo, asi metr na metr, kam není vidět odnikud. Vždycky, když tam jdu, Bais už ví, běží napřed, způsobně se posadí opodál a dělá, že se nekouká.

Protože na ni nemňoukám „Baisulínku“ a nedávám jí zbytečně piškoty, jsem pro ni málo důležitý. Jenom když v noci začne bouřka, tak vyleze z postele mé ženy, přijde ke mně do pokoje a vleze do mé postele. Když pak bouřka skončí, tváří se, jako že se spletla, vyleze z mé postele a vrátí se do postele mé ženy.

Sotva skončí poslední zasypaní lavinami, jsou tu první nabouraní motorkáři a nezvěstní vodáci a hned pak přijdou plavci, houbaři a horolezci, a než se člověk naděje, jsou už zas noví zasypaní lavinami. Hrozně to utíká.

Ví někdo, jak velký objem mraku musí být, aby z něj vypadl kubík vody? Nejde mi furt do hlavy, že všechny ty rozdováděné Berounky a Vltavy má člověk nejdřív nad hlavou. Vždyť to nebe taky není nekonečné.

Kolik je jich na televizi, nevím, protože jsou pod jakousi krytkou, kterou neumím odklopit, ale na dálkovém ovladači je třiačtyřicet knoflíků. Který šílenec si může myslet, že k vypnutí a zapnutí zpráv potřebuju třiačtyřicet knoflíků?

Jsem v překvapivě dobré kondici, protože podle toho, kolik stoletých vod už jsem zažil, musel jsem se narodit někdy kolem třicetileté války.

5.

Břicho jsem měl zatažené úplně zbytečně

Super.cz: „Už se to stalo i princezně! Krásná Letizia se nešikovně usadila a ukázala kalhotky.“ Je mi to opravdu líto.

Ve své pracovitosti se dneska dostávám až na samotné hranice možného. Ještě krok a začal bych něco dělat.

Mol. Na zdi. Nechci na ní udělat flek. Vezmu ho ze stran mezi prsty, zmáčknu a otřu o kalhoty. A on odletí. Sakra, jak je tohle konstrukčně možné?

Červené víno prý obsahuje nějaké zdravé látky. Tak piju bílé.

Když člověk nechce mít v nekrologu, že odešel od rozdělané práce, neměl by radši žádnou práci rozdělávat.

Včera od stolku v pizzerii koukám z okna na úzkou ulici a tou se zrovna začala obtížně a pomalu protlačovat nějaká žlutá placka, ferrari nebo lambo nebo něco podobně humorného. Tak jsem si říkal, jak je ten svět vlastně spravedlivý. Ten chlap nějakým patafyzikálním způsobem vydělal zhruba o čtyři miliony víc, než potřeboval, a vznikla hodnotová nerovnováha. Ale on si koupí stejně patafyzikální nesmyslnou žlutou placku, ono se to vynuluje a svět je zase v rovnováze.

Chtěl bych se aspoň jednou v životě dočíst, že někdo zemřel po dlouhé lehké nemoci.

Dneska je světový den ledvin. Mne to znervózňuje.

Jsem džentlmen a nebudu jmenovat, ale čím slavnější a čím v mládí hezčí ženská, tím hůř vypadá po šedesátce. To jsou ti plastici úplní hlupáci?

Když jím čokoládu, mám takový nepříjemný pocit trapné improvizace. To chrastění papírem, divné ulamování, nepravidelné hrany, drobky okolo, prsty zapatlané. Je to nějak málo důstojné.

Kdybych byl designer, vymyslel bych odpadkový koš, na který nejde položit lopatku se smetákem.

V novinách píší: „Voják chtěl vylekat kolegu, aby ho zbavil škytavky. Střelil ho do obličeje.“ Jednoduché, ale jistě účinné.

Novinky.cz: „I sex na jednu noc může mít své opodstatnění.“ To mi tedy řekli brzo.

Mám novou bundu. Teprve doma jsem zjistil, že má asi osm kapes, ale já intelektuálně zvládám nejvýš dvě. Strašně mě to ponižuje. Dal jsem si do bundy třeba zapalovač a je v ní navždy. Já ho prostě už neumím najít.

Učím se pít víno, ale vždycky, když ho poválím v puse, tak mi šplouchne na čípek a já se zakuckám. Prostě blbý.

A taky mi vadí, že když otevřu miňonky, jsou pokaždé tím krabatým rubem navrch.

Když mám nějakou zeleninovou přílohu, sním vždycky nejdřív tu zeleninu, abych se na ni nemusel celé jídlo koukat.

Je jasné, že materiály, které odpuzují vodu, jsou výhodné třeba ve stavebnictví, ale nechápu, proč z nich teď dělají taky ručníky. Člověk po sobě tu vodu akorát strká ze strany na stranu, jako kdyby se utíral igelitovou taškou.

Můžu se tvářit flexibilně a dynamicky, jak chci, ale svlečený toho už moc neuhraju. Byl jsem na CT a sestra mi řekla, abych si vyndal zuby.

„Vyndavací nemám,“ řekl jsem uraženě.

„Ale moh‘ byste už mít,“ odsekla.

Tak asi takhle. A břicho jsem měl zatažené úplně zbytečně.

6.

To je zas den

Úplně sám jsem hlídal na zahradě Elu. Nelehká věc. Furt jsem si musel přesedat, aby jí do kočárku nešel kouř. Jinak dobrý.

Zapeklitá situace. Už třetí den mám tak divné bolesti, že pro ně nemůžu vymyslet žádnou vhodnou rakovinu.

Jako intelektuál jsem měl v životě zatím tři významná názorová období:

1. K jídlu cokoliv, čím míň, tím líp.

2. K jídlu cokoliv, čím víc, tím líp.

3. Biftek 300 gramů.

Máme domácí nudle z Billy. Představuju si, jak je třeba v paneláku na Jižním Městě nějaká starší milá paní celý večer válí a krájí a k paneláku každý ráno opatrně nacouvá kamion, naloží je a naveze do Billy.

Stejně je lidské tělo dost sofistikovaná záležitost. Například z jakéhokoliv rostlinného tuku v tu ránu udělá tuk živočišný. To je laboratorně dost obtížné.

Emil: převrátil se na něj traktor, rozsekal se na motorce, spadl z Karlova mostu, spadl do nějaké rokle a byl dva měsíce v umělém spánku, pak zas kvůli něčemu měsíc na kapačkách. Zdenek: rozbruskou si rozpůlil pusu, zády rozbil sklokeramickou desku, teď mu zas z výšky spadl čtyřmetrákový kámen. Dva mí nejlepší kamarádi. Ale jestli se dostaneme do stejného starobince, tak se vedle nich budu bát ležet.

Vidím, že Bais má pod zadkem krev. Chci ji vyšetřit, ale ona se stydí. Delikátní situace. Pral jsem se s ní, pak jsem ji zalehl polohou 69 a byl moc rád, že mě nikdo nevidí. Jenže se moc mrskala a stejně mi utekla. Nakonec se s uraženým výrazem odšourala a složila zase zpátky na rozsednutý rybíz.

Mám ekumenický dotaz: Komáry vymyslel kdo?

Když jsou dlouho vedra, přijde ochlazení, a když je dlouho zima, oteplí se. Ví to každý hlupák, jmenuje se to regrese k průměru, a když se zadaří, dojdou k tomu i matematické modely meteorologů.

Dělám korekturu nějakého staršího textu a úplně se slyším, co bych o něm říkal, kdybych ho nenapsal já.

Jsem trochu introvert. Kolem zahrady máme tak vysokou zeď, že bych tu snad mohl i nosit ponožky do sandálů.

Čtu, že Karolína Kurková neoslnila, Tereza Maxová riskuje svoji pověst a Tereza Voříšková neuhlídala svá kůzlátka. To je zas den.

„Pojď si tu bábovku ukrojit sám, já nevím, kolik jí chceš.“

„Já taky nevím, kolik jí chci.“

„Hm. Tak myslím, že jí chceš asi tolikhle…“

7.

Na lidi normálně neútočí, ale stejně

Meteorologové varují, že Čechy a Moravu dnes zasáhne počasí.

Jsem opatrný. V souvislosti s možnými požáry jsem se rozhodl zkontrolovat náš hasicí přístroj. Sice jsem ho nezkontroloval, protože ho nemůžu najít, ale žena mě uklidnila, když si vzpomněla, že nemůže být starší než dva roky, takže určitě bude ještě plně funkční.

Teď jsem se chvíli pozoroval, jak zápasím se skládacím křesílkem, a nemohl jsem věřit, že jsem původně inženýr.

Dvířky lednice vždycky švihnu, jako bych je chtěl prudce zabouchnout, ale v poslední chvíli je navyklým pohybem chytím za madlo a zbrzdím, takže se uvnitř nic nepřevrhne. Pokud ovšem nemáme novou lednici, která má to madlo úplně jinde.

Můj mozek stále ještě pracuje naprosto spolehlivě: Napíšu mail a pravá hemisféra mi říká: „To bude dobrý, buď klidnej, to bude dobrý.“ Odkliknu to a automaticky se mi v hlavě zapne levá hemisféra: „Ty vole, máš tam chybu, ty vole, ty si debil.“

Žiju uprostřed spousty slov, u kterých nevím, co znamenají, ale většinou, když se to o nějakém dozvím, jsem zklamaný. Teď například „ibišek“. Celý život jsem si představoval, že je to nějaké vzácné kožešinové zvíře, a teď jsem zjistil, že je to jen kytka nějaká blbá.

Nejradši mám dny, kdy nic nedělám. To toho udělám nejvíc.

„Tos fotil tím starým foťákem?“ Syn myslel foťák, co mám sedm let.

„Ne, tím novým.“ A myslím foťák, co mám sedm let. Jestli my si budeme někdy rozumět.

Každý rok se najde v několika redakcích několik redaktorů, co nerozeznají rozmazanou hvězdu od Perseidy, ale klidně o tom tvoří poutavé materiály.

Kdysi mě děti vzaly na film, ve kterém Nicol Kidmanová pořád chodila po domě, a i když šla jen narychlo sem a tam, všechny dveře před sebou nejdřív odemkla a pak za sebou pečlivě zavřela a zamkla. Pak mi děti vysvětlily, že musela zavírat a zamykat, protože byla mrtvá, tak aby živí nepoznali, že tam je s nimi. Zneklidnilo mě, když jsem si uvědomil, že já taky všechny dveře za sebou pečlivě zavírám. Ale zatím dobrý. Už zavírám, to jo, ale ještě nezamykám.

Už jsem z té přírody celý vynervovaný. Jdu se za tmy vyčúrat do zahrady a najednou těsně vedle mne ježek jak cyklistická helma. Já vím, že ježci na lidi normálně neútočí, ale stejně.

8.

Vydržela mi skoro dvakrát tak dlouho

Už nikdy se nebudu chtít podívat na letadlo, které mi letí za hlavou, když budu sedět ve vratkém lehátku.

Indiánské jméno mé ženy by nejspíš bylo „Nech otevřený dveře, Bais to má ráda.“ A moje „Ale je průvan.“

Divné. Většinou, když někomu volám, mám radost, když to nezvedne.

Včera jsem celý den řešil, co všechno je naprosto nutné, různě to plánoval a domýšlel, ale nic jsem neudělal. Dneska jsem se dočetl v Lidovkách, že taková situace se v EU klasifikuje, jako že je všechno v pořádku, že jen zatím chybí „kinetický komponent“.

Nepamatuju si to úplně přesně, ale F. M. Dostojevský asi před sto padesáti lety řekl přibližně tohle: „Stát pevně na svých názorech je úctyhodné. Mnohem těžší ale je, neustále se sám sebe ptát, jestli jsou ty názory správné.“ Moc rád bych ho teď měl na Fejsbuku mezi přáteli.

Mně nevadí, že existuje portál, který informuje vlastně jenom o tom, která ženská kdy při vystupování z auta ukázala kalhotky, ale přijde mi úplně slabomyslné, že ho mám v nastavení hlavní stránky Seznamu. Já vím, že jsem si ho tam nastavil sám, ale i tak.

My, Bais, naše děti, Ela a návštěva. Sice jsem trochu pletl, na koho normálně mluvit, na koho kňourat a koho okřikovat, ale jinak jsem to zvládal. Na těžkého introverta furt ještě dobrý.

Fuj. Já debil se teď podíval na fotku obřího aligátora, co chytili u Mississippi. On by se mi do ložnice nevešel ani po úhlopříčce, ale i tak polezu do postele se zvýšenou opatrností.

Předehřát troubu – minutku na 20‘, strčit tam pizzu – minutku na 6‘, otočit pizzu, protože trouba nepeče rovnoměrně – minutku na 6‘, ještě to chce tak asi tři čtyři minuty. Konec příběhu. Pozorný čtenář si jistě všiml, že na ty tři čtyři minuty jsem si minutku nenařídil.

Normálně piju rulandské, ale včera v noci jsem vypil dvě deci neuburského, dal si na terase cigaretu a z dálky slyšel tiše kvákat žáby. V Praze v Kostelní ulici. To bych od neuburského v životě nečekal.

Ví tady někdo, jak se mají jíst větrníky? Když do toho kousnu, aby mi to měkké uprostřed nevylezlo celé do stran?

Bože, jak já nesnáším papíry scvaknuté v rohu sešívačkou! To debilní obracení šejdrem přes ohnutý roh!

A už si nebudu kupovat stogramovou čokoládu. Měl jsem teď třistagramovou a vydržela mi skoro dvakrát tak dlouho.

9.

Mezi zdí a vanou v koupelně

A zase Praha. Dlážděné chodníky, a ne nějaké drny plné brouků, žab a slimáků. Domy, co klidně stojí a nekývou se bláznivě ze strany na stranu jako stromy na Vyžlovce. Zaparkovaná tichá auta, a ne kdovíjaké křoví, ve kterém furt něco znepokojivě štrachá. Dám se tu zas psychicky dohromady.

mně nevadí, že přichází podzim. Mně vadí, že vůbec něco přichází. Jsem radši, když všechno zůstává tam, kde to bylo původně.

To je furt nějaké dálkové ovládání, urychlovače a nanotechnologie, ale nádobí z myčky člověk musí vyndávat ručně jako ve středověku.

Podle Dickense u špatného kočáru se něco rozláme, a zatímco ostatní části by ještě mohly sloužit, kočár jako celek už nefunguje. Dobře navržený kočár prý funguje a funguje, až se rozsype celý najednou. Teď se mi zdá, že jsem byl dobře navržený.

Chtěl bych být modelka. Dlouhá, hubená, hezká. A pak bych vždycky každému řekl: Co čumíš!

Teprve když jsem si opatřil docela slušnou zrcadlovku, zjistil jsem, co všechno nemusím fotit. Obdobně inspirativní pak bylo ještě masážní křeslo a vinotéka.

Na zemi zmuchlaný papírek. Musím ho zvednout, říkám si, furt ale ne a ne. Tak až půjdu kolem, říkal jsem si. Šel jsem kolem několikrát, ale nebylo to nic platné. Teď si říkám, že ho zvednu, až půjdu kolem a budu náhodou zrovna ohnutý.

Všem pracovníkům call center: Je mi jedno, jak se jmenujete, je mi jedno, co dělá vaše společnost, a nemám čas na krátký monitorovaný rozhovor.

Teď se mě jakási slovenská farmaceutická firma mailem ptá: Bolí Vás chrbát? Kdyby věděli, co všechno mi chrbát dělá, tak by si na to ani netroufli zavést řeč.

Něco po sobě upravuju a vidím, že nikdy neřeknu „zpravidla“, ale vždycky „většinou“, nikdy „pouze“, ale vždycky „jenom“, nikdy „ježto“, ale vždycky „protože“. A tuhle ušlápnutost mám od dětství.

Je zajímavé, jaké zneklidňující napětí je možné vytvořit čtyřmi tóny. Zvlášť, když je vydává etážový kotel na začátku topné sezóny.

Prší a z okna koukám na holuba, co se krčí pod tenkou římsou a tváří se neuvěřitelně otráveně. Myslel jsem, že ptáci mají déšť nějak líp vyřešený.

Už nemám moc příležitostí k chlapskému hrdinství, ale dneska se zadařilo: snědl jsem pizzu prošlou patnáct (sic!) měsíců. Ještě pořád jsem dost dobrej!

Co já už přečetl knih o duševní práci. Jak má být optimistické prostředí, ergonomicky správné sezení, čistý vzduch a kdo ví co ještě, a stejně všechno důležité jsem zatím vymyslel při cigáru zmáčknutý na stoličce mezi zdí a vanou v koupelně.

Vařili jsem si kávu, dali po dvou lžičkách do hrníčků, já si svůj zalil a říkám, že už v konvici zbývá málo vody. To nevadí, řekla moje žena, já si udělám slabý.

10.

Mcluhan měl pravdu

Někdy, když se přestanu kontrolovat, tak se mi udělá názor a pak mi dá hroznou práci, než se ho zbavím.

Zatím vždycky, když jsem se zabejčil a do něčeho se dal, tak jsem to taky opravdu buď udělal, nebo neudělal.

Netvrdím, že je kouření přímo zdravé, ale když mi doktor (docent!) řekne, že mi to zhoršuje krční páteř, tak mě tak zneklidní, že musím hned za vrátnicí vykouřit aspoň dvě cigarety za sebou.

Tak jsem si uvědomil, že paže jsem používal naposledy někdy dávno v hodinách tělocviku. Od té doby všechno dělám už jenom rukama. A úplně to stačí.

Jak se tak pořád vrtám v tom současném umění, tak mám pocit, že být moderní je vlastně dost konzervativní program.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jen aby, řekla moje žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.