Borůvky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbara Nesvadbová

Borůvky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Postavy v knize jsou smyšlené a nemají nic společného se skutečnými osobami.

M a m i n c e
Protože je ideální muž

Bývalý manžel

Můžeš se, prosím, obléknout? Tak zněla důrazná otázka stále ještě manžela mé kamarádky. Ne, ona nebyla nahá. Jen polosvlečená. Připravovala se na svoji první nemanželskou hodinu volna. Hodinu cvičení.

Hledala tepláky. Tedy pobíhala po bytě v kalhotkách. On měl tu danou, inkriminovanou hodinu hlídat jejich společné dítě. Ona hekticky kramařila v jejich stále ještě společném bytě. A on, ten samý muž, který ji ještě před ani ne měsícem svlékal ve společné skoro ještě novomanželské posteli, tak tenhle muž ji teď důrazně upozorňoval, ať si sakra zase vezme džíny, protože on pohled na její nahá stehna už déle nesnese.

Tříletého syna spolu mají. Pronajatý polovelký byt. A auto na leasing. Takové normální mladé pražské manželství.

V úterý večer, když přišel domů, mumlal cosi o vlastním hledání. O potřebě sebepoznání. Klidu. A času. Času na přemýšlení.

Mé přítelkyni Monice není patnáct a její manžel není jejím prvním chlapcem. Také není příliš trpělivá. Takže neřekla: „Jistě, drahý, máš tolik času, kolik jen potřebuješ.“ Naopak. Suše se zeptala, jestli je to jeho sekretářka, jeho bývalá spolužačka nebo snad jejich chůva.

Ještě bych vám měla napsat, že Monika křičela a házela věcmi. Ne, že by jen tak pro formu pohodila pár triček. V rámci svého polojižanského temperamentu – její otec je Srb – vysklila dveře v kuchyni, oknem prohodila obsah jeho šatníku, nezapomněla ani na plavky, a bezhlavě bušila nejen do tiše stojící knihovny, ale bohužel i do jeho nového, hýčkaného notebooku.

Vždycky miloval její scény. A postelová udobřování. Jistě to tentokrát nepřehnala. Situace se nijak výrazně nelišila od okamžiku, kdy na poslední chvíli zrušil letní dovolenou v Toskánsku. Nebo když zapomněl na její narozeniny. Chovala se úplně identicky. Jen on už prostě nechtěl. Neměl zájem. A jeho stoický klid by nenarušila, ani kdyby začala chodit po uších. Jen ten jejich syn by znatelně méně brečel. A třeba by se i smál...

Monika dva dny konstantně plakala. Nepomohl ani neurol. Ani whisky. Prostě jen plakala.

„Víš, myslela jsem, že v téhle příšerné době, kdy každý mění partnery častěji než letní gumy, tak že já budu schopna mít manželství, jako měli moji rodiče. A vidíš? I přesto, že jsem ho milovala, jak nejvíc umím, i přesto on odchází. A protože neumím milovat víc, je jasné, že hezký vztah mít nikdy nebudu. Chápeš? Už prostě budu sama. Pořád.“ Co jí na to odpovědět? Nebyla v situaci, kdy by chtěla slyšet, že i bez mužů se žít dá. Že existuje spousta stabilních, obdobně jako sex s manželem, zábavných prožitků. Třeba knihy. Nebo nugátová čokoláda.

Vystěhovala ho dřív, než začala znovu menstruovat. Podání žádosti o rozvod, rozdělení majetku a času stráveného s jejich malým chlapcem, to všechno netrvalo ani jeden cyklus. Dokonce ani kvůli společným knihám se nepohádali. Už o něm pak nikdy nemluvila. Jen v té chvíli, kdy se vyděsil při pohledu na její krajkové spodní kalhotky, tak v té chvíli se jí chtělo zase plakat. S konečnou platností pochopila, že už ho nevzrušuje.

Zvláštní, jak rychle se z vlastního muže stane zcela cizí člověk...

Fatální frekvence

Vlastně nevím, koho chci potkat. Mám všechno. Jsem atraktivní, štíhlá, VŠ, zelenooká blondýna, šťastně vdaná. Překvapí mne ženatý, štíhlý, šarmantní VŠ něčím, co jsem ještě nezažila? Přesně takto zněl inzerát mé kamarádky. Ne, že by nutně potřebovala spát s někým jiným než se svým mužem. Ani netoužila po dobrodružství neprobádaných pohlavních nemocí. Spíš jen chtěla poznat ten novodobý fenomén. Zjistit, proč tolik lidí sedí po nocích u počítače, byť už skutečně žádnou, ale opravdu žádnou práci nemají. A také, přiznejme, chtěla trochu sondovat – opravdu ti naši muži touží po nevěře? Povšimněte si totiž dvou zcela zásadních informací v jejím textu – první je „šťastně vdaná“, druhá je „hledá ženatého“.

Během prvního odpoledne jí přišlo devadesát sedm odpovědí. Devadesát sedm! Skoro sto mužů bylo ve čtvrtek po obědě ochotno podvést svoji ženu s kýmkoliv. Ne, že by se fatálně zamilovali. Dlouho vzdorovali. A pak, vlastně nechtěně, propadli osudové nevěře. Ne, že by potkali svoji nesmírně vzrušující ex. Dokonce ani sekretářka nepřišla do práce bez kalhotek. Neměli tedy ten přímý, vjemový kontakt. Stačila jen fantazie a možnost. Je to ubohé? Nebo se mi to jenom zdá?

Odpovědi jsem posléze četla. Zahrnovaly nabídku ochutnání vína, které ještě „nekoštovala“ – promiňte ten slovník, ale přesně takhle to majitel vinotéky Patrik psal; monte32 hledal mazlivou kočičku; Vašek nabízel diskrétnost a zdraví; pak zasenovaadresa – několikanásobný VŠ se zámkem, který jí plesnivé sýry, zapíjí je starým vínem a jezdí autem bez střechy, protože je prý krize, vtipný si zřejmě připadal; Petr přišel s vyznáním, že miluje oboustranný orál. Dvacetiosmiletému Jirkovi zas chybí tělesný kontakt, protože doma bohužel nemá sex. Zato prý má mimino... Radimova manželka zase nechutně utrácí a naposledy mu dala, když byli nakupovat v Miláně, proto on bytostně touží po ženě, která chce to, co on, animální přitažlivost. Bez peněz. Pochopitelně.

Zajímavé bylo, že někteří muži psali dokonce z oficiálních firemních adres. Poznamenala jsem si je pro svoji příští knihu. Pár z nich dokonce zapomnělo na podmínku „překvapit“ a dožadovali se milého popovídání. Většina z nich však chtěla jediné. Sex.

Hned druhý den, po devadesáti sedmi odpovědích, jsem dohledala výzkum firmy Durex, kde psali, že muži myslí na sex prý až šedesátkrát za den. Nekontrolovaně. Neplánovaně. Samovolně. To není možné. Jak jsou potom schopni normálně fungovat? Ten průzkum musí být nesmysl. Kdybych měla mít jedno téma šedesátkrát během dne v hlavě, jistě bych se nedokázala zaměřit na nic jiného.

I zeptala jsem se zcela na férovku svého partnera. „Ne, to je určitě hloupost, tolik to být nemůže,“ rezolutně odpověděl. „Počkej, vezmem si to příkladem. Tak tedy, poprvé, když jsem se vedle tebe budil. Podruhé u tebe v koupelně, jak sis převlékala tílko. Pak cestou domů jsem si vzpomněl na včerejší večer. Potom u mne doma v šatně, když jsem se převlékal. Pak když jsem byl se psem, tak tam běžela nějaká dívka. Měla krásné nohy. Pak jsem vařil čaj a napadlo mne, co budem dělat o víkendu. No, a to je vlastně teď. Takže počkej, je půl deváté ráno. A kolikrát že jsem na to myslel?“ Škoda počítat. Vždyť ještě nebyl ani oběd...

Jeden zásadní poznatek mám. Jsou úplně jiní než my. Úplně. Jako ty šachové figurky. Figurky, se kterými se dají hrát jen šachy. Rozhodně ne dáma. Důležité tedy je, naučit se vedle nich koexistovat. A nezkoumat. Neptat se. A hlavně nenechat se nikdy překvapit...

Pravá láska?

Existoval v mém životě jeden muž, kterého jsem skutečně milovala. Tedy kromě mého otce. Samozřejmě. A teď abstrahujme od možnosti, velmi pravděpodobné, že jsem si lásku v nedospělé touze po romantické iluzi jen namlouvala či okouzlila sebe sama jakousi idée fixe.

Tuším, že jsem vám o tomhle konkrétním muži, Michael se jmenuje, bezpočtukrát psala. Dokonce i knížku a film si vysloužil. Ne, že by ho to jakkoliv zaujalo...

Ten film jsem dlouho neviděla, zapomněla na něj, až si ho moje dcera, ignorujíc veškeré mé protesty, pustila.

A překvapila mne zásadní otázkou: „Maminko, umíš mi vysvětlit, proč je ta hlavní hrdinka tolik okouzlena tím divným pánem, který ji neustále ignoruje?“ Říkat osmileté holčičce odpovědi typu „Protože on ji nechce...“ mi nepřišlo jako rozumný argument.

Zatímco Bibiana rozvíjela teoretické úvahy na téma, co že je na něm tak speciálního, využila jsem moderních technologií, které tolik, tolik nesnáším a zadala do vyhledávače jméno muže, kterého jsem sedm let neviděla a který mi pokaždé, když se opije, píše ty nejlepší erotické vzkazy, co znám. (Je to Dán. Umí pít. Tzn. ne častěji než jednou do roka. Bohužel.)

Jelikož se teď dá nahlížet do soukromí nejen lidem z televize, ale i burzovním makléřům, našla jsem během necelé hodiny jak televizní rozhovory na CBS, kde předvádí charismatického analytika, tak – považte tu obskurnost – i fotky z nedávných dovolených. Fotky, na kterých pochopitelně nebyl sám, ale s přítelkyní.

Jsem tvor nežárlivý. Nepřekvapím vás teď nějakou pěknou scénkou, na kterou bych samozřejmě měla právo jen a jen ve své hlavě. Překvapím vás tou osobou. Malá, tlustá, brýlatá Číňanka.

Reálný, vesnický, večerní šok. Čas otevřít láhev a sníst milku. Případně vyhledat nějaké dávno zapomenuté cigarety. Ta paní, slečna se říct opravdu nedá, pracuje jako senior asistentka. Jsem se dočetla. Rozdíl mezi senior asistentkou a junior asistentkou nebudeme teď řešit... Mně totiž konečně NĚCO doklaplo. V šestatřiceti letech! Pozdě, ale přece, jak se říká. Já totiž vedle Michaela trpěla neustálými komplexy. Že jsem nedovzdělaná, málo hezká, obtloustlá. Syndrom dívky z postkomunistické Prahy, která na londýnském večírku raději nemluví, mi vedle něj vydržel zhruba jednu generaci. A to jsem běžně relativně nestydlivý tvor. Považte, kolik hloupých myšlenek jsem si mohla ušetřit. Při pohledu na jeho a její fotku z pláže je totiž jasné, že pro lásku vzhled opravdu nehraje roli.

Čtrnáct obálek

Jednoho mého bývalého partnera zavřeli. Ani nevím, na kolik let je odsouzen. Než mi přišel dopis z vězení, dlouho jsem ho neviděla. Skutečně dlouho. První dopis byl milý. Druhý smutný. Třetí láskyplný. Vzpomínal. Dojímal se. Vysvětloval.

Ve své podstatě mne glorifikoval do postavení nejbáječnější ženy svého života. Také psával, že kdyby jen trošku mohl, byl by se mnou. Ne, že bych nerada potkávala své bývalé, je to sice jako procházka strašidelným zámkem, ale já mám poutě ráda.

Napřed jsem neodpovídala. Pochopitelně. Zhruba po měsíci jsem se začala na rukou nadepsané obálky snad i těšit. Vyprávěl o knihách, o cestách, dokonce i o jídle. Vtipně. Mile. Poutavě. Jeho dopisy se začlenily do mého každodne, aniž bych si nějak zásadně všimla. Jen maminka začala být nervózní. Typický psychiatr. „Hlavně mu neodepisuj. Zapřísahám tě. Pánbůh zaplať, že aspoň tohohle máme z krku a nedělá scény.“ Zřejmě by nejraději všechny mé ex šoupla za katr... Ani mé kolegyně nebyly z obálek nijak nadšené. V radách odepsat, či neodepsat se ale značně rozcházely. Pochopitelně hodnotily prizmatem svých vlastních zkušeností. Ty více zklamané radily napsat... Samozřejmě, že ano, bylo odpovědí. Jo, tak bláhová stvoření my jsme.

Celkem čtrnáct dopisů jsem poslala. Odepisovala jsem průměrně na každý jeho třetí. Přiznejme, někdy i druhý. A pak jednou sedím u mého milého Liborka na barvě. Kadeřnictví je odpradávna největší drbárna. Možná ty paní, co draly peří, ty mohly mít víc času na povídání. No, a Liborek, oči navrch hlavy – obrazně, pochopitelně – povídá: „Si představ, Baru, že Máru definitivně zabásli. Sedí. Je v lochu. Na osm let. Chápeš to?“

Ta divná modrá věc, která z mých hnědých vlasů dělá vlasy bílé, mi stekla až na záda. Tak jsem se lekla. Nádech. Výdech. „A jak to, prosím tě, víš?“ zmohla jsem se na otázku.

„Nooo, nejsi jediná moje klientka, se kterou chodil. Představ si, že Hanka, ta majitelka fitka, o něm vyprávěla, že jí prý píše krásné dopisy. Plánuje. Vzpomíná. Dojímá se. Prý se změnil. Trošku jsem to Hance rozmlouval, ale ona se rozhodla, že mu dá další šanci, a v sobotu za ním jede. Maj návštěvní hodiny.“

Ještě, že v kadeřnictví teče ledová voda. Tomu už se nedá říkat naivita. Že?

Baby 2011

Nedávno jsem při hodině angličtiny své dcery neměla co dělat. Divné jsou ty chvíle na kroužcích. Zvykla jsem si být taxikářem, to mne i ba. Ale hodinové zírání na edukaci vlastního potomka je často jen pro silné nervy.

V Berlitzu mají velkou výhodu. Staré noviny. Listováním zapomenutým výtiskem Prague Post – upřímně, netušila jsem, že tahle tiskovina ještě vychází, ta pro Američany fascinující Praha let devadesátých je přece už tak vzdálená – jsem v rubrice Inzeráty narazila na neuvěřitelný požadavek. Hned vedle PIZZY WEST a nabídek rozličných bytů tam jakási česká dívka hledala solventní sperma. Nabízela, že se o dítě sama postará, že ho porodí a provede základní školou. Vše za sumu dle dohody. Prý je vysokoškolačka, modrooká, štíhlá hnědovláska. Značka BABY 2011.

Zpočátku jsem byla v šoku. Ne, nenapadlo mne, že je to podnikavé děvče. Ani jak hrozné věci se jí v oblasti lásky musely stát, že je tak cynickou. Jedinou reakci, kterou jsem měla, byl jakýsi negativní odpor. Vůči ženě. Divné. To se mi ještě nikdy nestalo. Odpor mívám jen vůči mužům. A hadům.

Vždyť ale přece nelze promyšleně naplánovat, porodit a prodat vlastní dítě. Jistěže věřit na lásku a věrnost je trošku naivní. Pro skeptické povahy mého typu až bláhové. Ale inzerovat dělohu plus dalších patnáct let, to už je vskutku bizarní myšlenka. Kdyby si alespoň vybrala Herald Tribune...

O pár týdnů později jsem na konferenci v Miláně potkala čínskou kolegyni. Po povídání o módních a publicistických stránkách jsme se dostaly i na osobní život. „Vy jste tak bláhoví v té Evropě. Stále věříte na lásku. Dokonce se kvůli ní vrháte do celoživotních svazků. A někdy ne jen jednou. V rámci výchovy toužíte po koexistenci s druhým pohlavím, takže se dokážete provdat i několikrát. A z lásky! Ale zamyslete se, prosím. Znáte snad efemérnější pocit, než je zamilovanost?“ Vdaná ta žena je. Jednu dceru má. A velmi spokojeně a šťastně působí. „A z jakého důvodu, když ne z lásky, se tedy vdáváte vy v Asii?“ zeptala jsem se tiše.

„Důvěra je hlavní hodnota,“ odpověděla. „Jistěže nežijeme ve středověku ani v indických kastách. Sňatky nedomlouvají rodiče. Jen my se prostě dohodneme. A důležité samozřejmě je vybrat si muže, který dohodu dodrží. Ale my se nerozvádíme. Není třeba,“ pravila rozhodně. „Také, což je velký rozdíl i oproti americkým ženám, my nemáme problémy s feminismem. Muž se prostě musí postarat o rodinu. Jeho výdělek patří do manželství. Naopak peníze ženy jsou jen její. Zní to dost nerovnoprávně, jasně. Ale má to velké výhody. Oni se totiž pak necítí méněcenní...“

Prizmatem asijského příkladu jsem si vybavila ten cynický inzerát. Ne, že bych si myslela, že ona dívka může být šťastnější než mé dnes již rozvedené, před deseti lety bláhově zamilované spolužačky z vysoké školy, to ne. Ale aspoň je připravena.

Poslední pokus

Karolína byla ve věku na vdávání. Tedy lépe řečeno v posledních letech, kdy ještě nebude v bílých šatech vypadat nevhodně. V září jí bylo třiatřicet. Kristova léta. Už osm měsíců měla přítele. Tedy spíš partnera. Blízký, aby o něm říkala, že je přítel, tak blízký přece jen nebyl. Řekněme, že spadal do kategorie „vážná známost“. Těsně po jednatřicátých narozeninách zjistila Karolína podivnou věc – všichni ti muži, kteří s ní do té doby chtěli jen spát, si ji najednou chtějí brát. Že by věk negoval flirty?

Jmenoval se Šimon. Znala ho už sedm let. Před těmi sedmi lety s ním měla sex. Dvakrát. Jednou v kýčovitém hotelu ve Varšavě. Podruhé v Modřanech, v autě, před lacinou čínskou restaurací. On byl tenkrát ženatý. Ona měla vztah. Potkali se na pumpě cestou na hasičský bál. Bizarní sobotní zábava. Karolína dělala potřebný doprovod svému tehdejšímu muži. Šimon nechtěl trávit víkend doma. Když ho poprvé viděla, měl tmavé manšestráky, koženou bundu a kostěné brýle. Vysoký, málomluvný, extrémně štíhlý. Přitahoval ji od prvního podání ruky. Těžko však říct, kolik z té přitažlivosti byla reálná touha a kolik pouhá nuda. Celých sedm let byla přesvědčena, že ty tehdejší dva postelové pokusy byly úžasné. Pak zjistila, že co je skvělé v pětadvaceti, může být v třiatřiceti podprůměrné. Věk přináší zkušenosti. A zkušenosti nároky. Bohužel. Nebo má snad milosrdnou paměť? Nebo když patřil mezi zakázané muže, byl zábavnější? Nebo je nenávratně zkažená? Neschopná mít trvalý vztah? Vždyť i její babička už zdvihá obočí. A to je geneticky naprogramována, aby ji chránila, chápala, měla ráda. Bůhví co říkají babiččiny sousedky... Karolína vážně řešila touhu po dítěti. Tolik by chtěla s někým žít. Vdát se. Ale od každého muže utíkala. Spíše dřív než později. Přemýšlela, kolik zklamaných duší za sebou už nechala. Přemýšlela sobecky. Bála se. Byla přesvědčená, že všechny ty mužské slzy jí osud jednou nepěkně vrátí. Šimon byl inteligentní, milý, vzdělaný, po pár večerech do ní bezmezně zamilovaný. V pražské mizerii, kde znala tělo skoro každého bachelora, nebo alespoň někoho, kdo s ním spal, se zdál být Šimon takřka ideálním partnerem. Seznámila ho s rodiči, s prarodiči i s vlastním, přerostlým psem. Víkendy trávila s dětmi z jeho prvního manželství. Staršímu synovi bylo skoro dvacet. Michal. Absolvent se jí vybavil vždy, když ho potkala v koupelně. Hezký byl. Když pak ale ráno hltavě lokal kakao, vždy ji vrátil do reality a ona se pokorně vrátila do Šimonovy obří ložnice. Nikdy nespala s mladším mužem. Nikdy. Bavil ji sex se Šimonem? Spíš ji bavilo s ním mluvit. Tedy, často se pohoršovala nad jeho maloměšťáctvím. Neměli stejný vkus. On byl moderní. Ona staromilská. On puntičkář. Ona bordelářka. On vážil každou korunu. Ona bezhlavě utrácela. Jednou, opilý, jí vytkl, že je dívka se špinavými patami v botách Cartier. A že doufá, že nemá stejně špinavou i duši. Prý ho varovali všichni jeho přátelé, dokonce i bývalá manželka Dagmar. Pověst Karolínu vždycky předcházela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Borůvky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.