Pavel Houser

Pán cementárny

Copyright © Pavel Houser, 2017

Czech Edition © Zdeněk Rampas – Nová vlna, 2017

Kresba na obálce Hieronymus Bosch

ISBN 978-80-85845-78-5

Obsah

Pán cementárny

O stvoření světa

Život v Údolí

Úkryt

Příběhy hrobů

O rozmanitosti ohňů

Přátelé

Turingova knihovna

Asterionův dům

Sladká je smrt

Zlomky osmi měsíců

Podzemí

Plamen na vodách

Román o pánu z rozvodny

Zátiší z Eridanu 5

Obyvatelé bytu

O strachu z domovníka

Pán cementárny

Solný soumrak Anurie

Kniha o mlhách

Legenda o červeném kameni

Hodinář

Rýže, olej, káva

Šílenství v labyrintu

Výklad skrytých míst

Kruhy

Herman a kočky

Prsty, prsťáci a prstáři

Balada o listonoši

Jeseter a Jenisej

Pán cementárny

Čtenáře jistě zajímá, kde žije Pán cementárny, vrchní rozvaděč z Rozvodny a zda Údolí je vskutku tím Prokopským. To, na jakém sídlišti se odehrál hon z Eridanu 5 nebo kudy chodí zlý listonoš a Prsťák s Prstářem, by pak zajímalo rovněž policii. Nicméně toto nejsou Pražské příběhy, mohou se stejně dobře odehrávat – a také odehrávají – v jiných městech i kdesi v tundře, kde Jeseter s Jenisejem vedou své nekonečné spory o chuť vodky a benzínu. Hrdinové následujících povídek přemítají v tmavotě hrobů, v podzemních prostorách duté Země, v bludných hvězdoletech, doupatech opiových i vlkodlačích, v labyrintech Mínotaura, v celém širém vesmíru s jeho veškerou agorafobií. Je opravdu kosmos dílem demiurga, podivínského geometra či slepého hodináře, výsledkem jejich vrtochů, šílenství i solipsismu – a v neposlední řadě: jak vypadá jídelní lístek těchto i dalších bytostí, co hryžou v prázdnotě? Nechybí Turingovy knihovny a zápisy algoritmů nápojových automatů, jak je zkoumají Notář, Samotář a Zamotář. A pak ještě zbývá otázka, kterou řeší Jurgen, Kurt a Helmut: je vhodnější číst dobrou knihu v posteli, pod postelí nebo za postelí?

Povídky Pavla Housera se dají chápat jako exotický likér, který třeba požívat opatrně. Texty nepřizpůsobivě ježí ostny a vrčí na čtenáře, ba i na texty sousední. Z hlediska některých konzumentů se proto tyto příběhy lépe vyjímají v časopisech a antologiích než vedle jiných textů obdobného typu. I proto je tato sbírka s ohledem na čtenáře pouze výborem. Při výběru jsme nijak nepřihlíželi k tomu, zda povídky již (ne)byly publikovány.

Opravdu vážní zájemci o tvorbu Pavla Housera a profesionální houserologové nemusejí litovat, že sborník představuje pouze výbor jeho tvorby z let 2002–2012. Do budoucna chystáme vydání kompletních sebraných spisů P. H., respektive PHL.

Na tomto místě snad ještě poznámka k iniciále PHL, kterou autor někdy používá. Jde samozřejmě o přesmyčku iniciál HPL; Howard Phillips Lovecraft je jedním z mála spisovatelů, které Houser uznává (kromě sebe, přirozeně) – považuje jej za předního humoristu. Znamená ono L i něco dalšího? Časopis Houserian Studies zmiňuje několik možných vysvětlení: Houser se někdy vydává za vlkodlaka, tedy lykantropa, bezesporu je to náruživý lidofob a možná i lidojed; konzumace hraje v jeho příbězích důležitou roli a sám uvádí, že získal inženýrský titul za studium výživy, konkrétní okolnosti však pečlivě tají. Jasno do celé záležitosti mohou vnést až další výzkumy.

Zdeněk Rampas

O stvoření světa

Předpokládá se, že demiurg, zručný řemeslník, vytvořil nový svět tím, že ochutnával ten starý, pozřel vše, co mu přišlo na jazyk, co dokázal zaškrtit svými kožnatými křídly, drápnout, rozervat zobákem, utlouci ocasy a v sobě dále zpracovat. Modifikovat pokrm, ovšemže jen lehce, vždyť demiurg spíše věci přeskládává, než že by je vyvolával z nicoty. Možná takovou schopnost vůbec nemá, možná je na to jen líný. A tak se stalo, že nový svět byl jeho tělem, které zase bylo předtím jeho potravou, neobtěžoval se s hlubinnými přeměnami, pohrdal alchymií i složitějším metabolismem, postačilo mu obří měsidlo trávicího traktu. Krev získával z krve a maso z masa.

Dokonce ani jednotlivé orgány demiurg příliš neměnil, játra formoval obvykle zase v játra, přirozeně vytvářel větší játra a více jater, skládal je do vrstev víceméně nahodile a vše vyvrhoval z těla v podobě výrůstků a panožek, chapadel tvořených žílami a smyčkami pozřených střev, ale stejně tak nestvůrnými chřesty a celým zelinářským panoptikem. Nejednalo se v žádném případě o vegetariána, ale ani o výlučného masožravce, demiurg nebyl šelmou, řídil se vlastní chutí a dostupností stravy, mozky hltal stejně jako květák, plody palem včetně kmenů stromů zajídal tvory, které se ani neobtěžoval svléci ze šatů či krunýře, podle okolností rozvážně kousal či nervózně polykal vcelku, trávil i drtil mlecími kameny svého žaludku, chtivě srkal víno, mořskou vodu i lymfu a z jeho útrob se ozývalo kručení, vrčení i skučivý řev mučené hmoty.

A právě tak se začala utvářet struktura kosmu. Tlusté pásy slaniny střídaly výstřední tvary modelované z dobře formovatelného sádla a morku, strážní hrady a hradby mezi jednotlivými kruhy světa, základy i podpěry nebeské klenby budoval z žeber a obratlů páteří.

Jak přežrané tělo bobtnalo, přetékalo a vylévalo se do prázdného prostoru, stávalo se materií nového světa, kde v moři všemožných sekretů pluly jako kontinenty obří ledviny a narážely do nestvůrných nosů, srážely se s brzlíky a hlávkami zelí velikosti planet a z tohoto chaosu vybublávalo i nové organické myšlení, stejně tak zvrácené jako žravé, věčně hladové a přes svou neukojitelnou lačnost po většinu času zcela šťastné. V radosti hleděli místní kanibalové na štíty obřích mrkví odrážejících se v jezerech očního sklivce. Lodě plavící se hustými přesnídávkovými polévkami i řidšími vývary často uvízly ve vírech mastných ok, zoufale se zmítaly v máselnatých kruzích, zatímco se na spečenou slanou krustu snášely vločky cukru a dusivého moučného prachu.

Od té doby téměř vše již zůstalo na svých místech. V bažinách stále probublávají děsivé větry, řádí zde hnilobný zápach dobře živeného rozkladu s náhlými nápory kořeněných výtrysků, sopky chrlí svařený čpavkový roztok a žluč, masivy jsou prorostlé vápnitými usazeninami stejně jako divou houbou, ať už původně sušenou či nastřádanou z nekonečných ragú a smaženic.

Nejstrašlivější a proto mezi místními filozofy nejvěhlasnější je odulé demiurgovo břicho, bledé a namodralé, ze speciálního plísňového sýra, jehož konzumaci měl demiurg ve zvláštní oblibě, naložený, smažený, syrový či zapečený sýr, vždy však uleželý a zhltnutý bez ohledu na riziko zadávení. Demiurgovo břicho se pro svou naprostou obludnost odštěpilo od zbytku jeho těla, neb ostatní orgány odmítaly kontakt s ním dále snášet a hrozily rozpoutat ničivou vzpouru, vneslo se na oblohu a stalo se Měsícem, šíří kolem sebe miasmatický zápach prostupující celou sféru.

Přes veškeré slasti sycení vzbuzuje Měsíc mezi místními obyvateli strach. Prokleté jsou noci na nové Zemi, kde chybí milosrdná rouška z mraků, obyvatelé se zoufale snaží vyhnout se tomuto pohledu, přivolávají ve speciálních žaludečních orgiích spánek, zakrývají si oči šátky a zamořují vzduch hustým kouřem. Protože neznají demiurga, modlí se k falešným bohům a prosí je o zatmění, čemuž se však demiurg jen slabomyslně posmívá a třes jeho bránice občas vyvolá zemětřesení. Ačkoliv místní matematici již několikrát vypočítali, že zatmění Měsíce je jevem nutným, dosud k němu nikdy nedošlo.

Pak pohlédl demiurg mnoha očima rozmístěnýma v novém světě na své dílo, vyvrhl ze sebe několik dalších natrávených polotovarů, sytě zaržál a viděl, že to je dobré.

Život v Údolí

Archeolog Alex, provádějící po dlouhá léta průzkum Údolí, sestavil na sklonku života souhrn svého bádání. Psal o faktech i domněnkách, současnosti i minulosti, neopomněl zoologii, botaniku i antropologii Údolí, v zápiscích a poznámkách představil akademické kolegy, své přátele i své halucinace. Nezapomněl na maniakální vzlety, celoživotně skrývané obavy, vědecké výzkumy i teorie, osobní svědectví a jejich literární zpracování. Rukopis pak okořenil úryvky a motivy sebranými v dalších knihách (Alex byl až chorobně sečtělý a pro plagiát nešel nikdy daleko) a taktéž duševním vyšinutím, které si dokázal vychutnat s náruživostí pravidelného poživače opia.

***

Nejprve je třeba si vzít arch papíru, napsal Alex, vzít list papíru, raději však arch, otevřít láhev a narýsovat soustavu souřadnic. Jednotlivé čtverce pak odpovídají sektorům příběhu, ukazují, jak se krajina metamorfovala a transformovala v prostoru i v čase.

Topologie údolí je ovšem nesnadno zachytitelná, dokonce i když jí popíšeme abstraktním matematickým jazykem pomocí teorie grafů. Jsou zde samozřejmě hrany a uzly, podobně jako třeba v úloze obchodního cestujícího. Jenže to je zase jenom teorie a jediný obchodní cestující, zapisuje Alex, o němž je mi spolehlivě známo, že se do údolí vydal, zde byl brutálně zavražděn. Byl to podomní obchodník s koberci – což je mimochodem práce, která podobně jako archeologie vyžaduje značnou fyzickou kondici.

Skeptičtí kolegové nevěří, že to všechno nějak souvisí s místními archeologickými nalezišti, já mám ale podezření opačné. Měl snad obchodní cestující kromě svého byznysu čas i na to, aby v údolí učinil nějaký vědecký objev? Nebo archeologickým exponátem bude naopak samotné tělo obchodního cestujícího, až jej objeví nějaký výzkum v budoucnu? Naleznou ho někde pod zemí, nebo se změní v mrtvolu podobnou těm v jeskynním komplexu? Možné je dokonce i to, že mrtvolu už někdy vykopali a my jenom dobře nerozumíme tomu, jak se zde přesně otáčí proud řeky času. Příliš mnoho nikam nevedoucích otazníků křičí mezi potoky, rybníky, jezírkem, kanálem, komínem, lovným revírem, vodnickou vanou... (podtrženo a pak škrtnuto).

Otázky a zase otázky, motiv kruhu je ale nejspíš čímsi významný, to jsem věděl už při disertaci. V údolí se vše otáčí jako na hrnčířském automatu, tkanivo časoprostoru se napíná a deformuje, vznikají v něm různé tunely, zčeření, díry i lokální poruchy. Jenže ani přirovnání k hrnčířskému kruhu není právě přesné – vždyť některé výkopy a výpravy vedou do míst, kdy hrnčířský kruh, ba ani primitivní ručně tvarovaná keramika ještě nebyly známy. Sledoval jsem nit odtud ještě hlouběji, točila se ústím komína do věků, kdy nezářily hvězdy a první podivní bohové kuli nestoudně pikle v temném chaotickém prázdnu. Když se nad tím zamyslím trochu precizněji – není vlastně divu, že před vznikem atomů nebyla vyráběna ani keramika.

Teprve později se objevily částice hmoty a ještě později hrnčířské dílny, ale o nich psát nechci, píše Alex. Nebudu o nich psát, protože hrnčířské dílny mi nejsou sympatické.

***

Komín, poznamenává Alex v poněkud didaktické a snad i nudné části svých pamětí, stojí v horní části údolí u přehradní nádrže Asuán, přičemž samotné údolí je schované mezi dvěma předměstskými čtvrtěmi. Ne, není to Chlebov ani Přehořov, mí přátelé se mýlí, když to tvrdí, a nevědí po pravdě řečeno o údolí skoro nic.

Atmosferické podmínky: V údolí často prší, proudy teplého a chladného vzduchu se navzájem obtékají v nepředvídaných vírech a spirálách. Efekt motýlího křídla, teorie chaosu, Lorenzův atraktor, vysvětloval mi kdysi Jurchen, ale ostatní ho vůbec neposlouchali, chudáka. Jenom Kožlej, poznamenává Alex, tehdy podotkl, že zatímco zdrojem vlhkého vzduchu je nejspíš kanalizační systém a soustava jeskyň, kde se berou mrazivé poryvy, není současné vědě a ani Kožlejovi osobně známo.

Klima v údolí je každopádně hodně nezdravé. Především od doby, v níž se do místních jeskyň pohřbívaly oběti morových epidemií, doporučují turistické průvodce kouřit během pobytu silný černý tabák. Bedekry nelžou. Mor se podle nich vrátil několikrát a celá řada místních obyvatel přesto stále tvrdošíjně věřila, že nemoc není nakažlivá. Nakonec tento bludný názor už neměl kdo zastávat. Klima v údolí je tedy vskutku patologické, a proto mě velmi bavilo sem chodit, uzavírá Alex.

Morová epidemie však ušetřila tvory magické, upíra, vodníka, vlkodlaka... Opuštěný komín se po setmění stává svědkem čarodějných rejů.

***

Mimochodem, poznamenává Alex na okraj sešitu, v centrální údolní silnici občas jezdí automobil s nálepkou Rychlou jízdou proti populační explozi. Pátráním jsem zjistil, že značka vozu je registrována na jakýsi turistický spolek.

Muž občas zastavuje automobil a na údolní lampy věší mrtvé kočky. Za krk a ocasem dolů, špička ocasu se téměř dotýká země. Alej s kočkami na mě působí velmi romanticky, a jsem proto rád, pokud na podobnou výzdobu narazím.

Trochu mi to připomíná dětství a podobně ověšený vánoční stromeček. Toulavých koček žilo v našem okolí málo, proto jsme si podobnou výzdobu mohli dovolit pouze jednou ročně.

***

Různé části údolí jsou mezi sebou provázány nejen turistickými značkami, ale i systémem jeskyní, které se kdysi podle všeho využívaly jako doly. Další souvztažnosti jsou zvláštní, zaznamenává Alex. Místa, propojená modrou turistickou značkou, bývala paralelně spojena měděnými žilami a dávní metalurgové dokázali díky rozpoznání této závislosti zefektivnit svoji těžbu. O tom všem jasně svědčí vykopávky podniknuté mezi jezírkem a tratí.

Ve své poslední práci, zapisuje si Alex, jsem se pokusil zmapovat úvahy řady učenců, kteří přemýšleli, proč ložiska mědi odpovídají právě modré značce. Pravda je, že některé měďnaté sloučeniny jsou skutečně modré (v závorce napsáno a posléze přeškrtnuto – modrá skalice používaná k hubení škůdců, hubit až do vyhubení), ale jiné zase zelené a samotný kov má barvu nejspíše červenou. V údolí nejčastěji se vyskytující rudy jako malachit jsou zelené a zelený je rovněž oxid, který vzniká korozí mědi účinkem atmosferického kyslíku.

Co s tím vším dál? Jiné rudné žíly ani další podobná přiřazení mezi jeskyněmi, rudnými žilami a turistickými značkami nikdo nenašel, i když i takové bizarní teorie se vyskytly. Musely to být zajímavé časy, kdy pravěcí prospektoři těžili první kovy a jedinou stopu jim byla modrá turistická značka. Kožlej navíc tvrdí, že prospektoři ve skutečnosti údolím obcházejí i dnes, skrývají se v nočních stínech, přehrabávají říční nánosy, s detektory kovů prohlížejí skládky i rumiště. Vlastně mám i určité podezření, čím se asi mohl živit samotný Kožlej, tím by se leccos vysvětlovalo, dedukuje Alex.

***

V některých jeskyních dále leží mrtvoly obětí morových epidemií, vybělené kosti září jako oči šílence (poslední slovo podtrženo).

Legendy a mýty obyvatel údolí vyprávějí, že v noci se kosti samy přeskládávají do geometrických obrazců, jako kdyby s nimi neviditelní šachisté hráli nějakou deskovou hru. Jurchen spolu s odborníky na teorii her dokonce zkoušel sestavit pravidla kostěné dámy – samozřejmě jde pouze o hypotézy!

Možná si takto hrají se svými ostatky duše samotných mrtvých, uvažuje Alex. V jiných jeskyních, dodává archeolog, se dají nalézt sarkofágy s mumiemi nabalzamovanými pomocí modrých olejů, vše zabalené do zvláštních koberců. Obchod s koberci a mědí hrál v minulosti údolí vždy významnou roli. A pak jsou zde ještě do sebe uzavřené smyčky labyrintů, jimiž bez cíle obcházejí ghúlové (prokázaný fakt, poznamenává Alex).

Deskové hry, modré oleje a ghúlové, to vše je ale záležitost pouze těch částí jeskynního komplexu, které jsou odděleny od vnějšího světa sesuvy kamene (odehrávaly se sesuvy kamene přednostně v době kamenné nebo i později?).

V sektorech, které jsou naopak přístupné zvenku, již dávno nějaký nekromant všechny kosti odtahal a použil pro své temné potřeby. Pod krápníkovými dómy se nese strašný puch, vše je pokryté hromadami výkalů. Cesty těch, kdo procházejí údolím, se proto raději zaplétají, jenom aby se smrdutým jeskyním vyhnuly. Tak jsem údolím putoval i já sám a opačně se choval jenom Jezinka, ale to bylo pořádné prase (prase podtrženo) a je až k nevíře, že někdo takový mohl být současně obdařen tolika obdivuhodnými nadáními, podivuje se Alex.

***

Kromě systému jeskyní a turistických značek jsem se pokusil geometrii údolí znázornit také jako síť hospod. Zajímavé přitom je, že pokud takovou síť zakreslíme do šestiúhelníkového systému, dostaneme náhle tvary připomínající kanály na odvrácené straně Měsíce.

Právě mapa kanálů na odvrácené straně Měsíce, píše Alex, visí na zdi v restauraci U Škvorů. Souvislost je to příliš nápadná na to, aby mohla být náhodná, a navíc nelze opominout ani skutečnost, že U Škvorů se schází známý gang hluchoněmých, aby zde tito svou hrubou posunkovou řečí kuli pletichy a chystali stále nová spiknutí.

A pak je v údolí ještě jeden významný podnik, kde točí černé pivo, vaří rýži s bílým pepřem a na stolech stojí láhve, v nichž se otáčejí zvláštní olůvka. Starý hostinský s lahvemi po zavírací hodině hovoří, vyptává se jich na různé podrobnosti a očima mu občas probleskne žlutý svit.

Do tohoto podniku jsme s Jurchenem i Kožlejem vždy chodili velmi rádi.

***

Komín se mému popisu prozatím vzpíral, poznamenal si Alex, zkusím však toto téma rozebrat ještě jednou, snad precizněji než při prvním pokusu, který jsme po pravdě řečeno trochu odbyl.

Takže znovu. Komín tedy stojí v horní části údolí, kol komína je les a ten je plný kostí uspořádaných do pozice z partie dávné deskové hry. Ne, špatně, ten les je přece jinde, až za polem a pole je někde úplně jinde než horní komín. Takže ještě jednou. Kolem komína je pláň a ta se táhne do nedohledna. Další nesmysl, abych se nezacyklil (poznámka pod čarou). Pláň sice kolem komína opravdu je, ale končí u sídliště. Nakonec i někdo, kdo je natolik krátkozraký, aby k těm plesnivým barákům nedohlédl, to musí vědět (Jezinka, píše Alex, nicméně v této souvislosti trefně podotkl, že je ale pořád lepší žít v plesnivém paneláku, než vést zdravý životní styl někde na ekofarmě). Ledaže by byl naprosto imbecilní a dovedli ho sem proto, aby ho přinesli komínu jako oběť. To se ale nejspíš jenom tak říká v hospodě, aby člověk působil zajímavě – obětník komína, černý kněz, nekromant, hlavně se nezacyklit, hm. Kromě mluvení (samozřejmě s výjimkou hluchoněmých, kteří v pravém slova smyslu nemluví a svá spiknutí chystají jen za pomoci pohybů prstů) se v hospodě také nasává, takže se pak říkají ještě větší nesmysly než normálně.

Takhle to obvykle končí s lidskými oběťmi, u komína i jinde. Ale na druhé straně – občas se taková vydařená žertva v údolí skutečně uskuteční. To jsem se ale zase ve výkladu nějak zamotal, podotýká sebekriticky Alex, ano, kroutící se odbočky podobně jako olůvka točící se v lahvích v té hospodě, ne v té, kde se scházejí hluchoněmí, ale v té druhé, kde čepují chutné černé pivo. Ehm.

Tedy do třetice. Kolem komína je přece úplně normální asfaltka a tam pětka sjetých maniaků blábolí své podivínské modlitby (nejsme to snad náhodou my sami, ptá se Alex, ale přiklání se spíše k záporné odpovědi: Alex, Jezinka, Kožlej, Jurchen, to není přece žádná pětice, matematiku nejde tak snadno oblafnout). Pak s menšími obtížemi přelezou nízký plot, který spíše symbolicky odděluje ústí komína, a připotácí se k betonové obrubni otvoru, kudy odtéká voda z rybníka. Bezpečnost, bezpečnost přece... architekt i stavitelé dodrželi všechny psané i nepsané ISO normy a během práce si i kávu vařili v konvici odpovědně označené nalepeným štítkem a návodem k použití. Pro hrníčky zřejmě platilo totéž, neodpustí si Alex ve svých poznámkách drobnou jedovatost.

***

Vodnický hrníček, nádoba uzavřená pokličkou s olověnou nebo měděnou špičkou, představuje záhadu nejen pro hydrobiology, ale rovněž pro kosmology. V jistém ohledu se totiž blíží černé díře – především v tom ohledu, že takzvaně nemá vousy.

To vypadá samozřejmě skvěle, protože kdo nemá vousy, nemusí se holit, ale o to teď nejde, poznamenává Alex. Tím přirovnáním se míní, že když do černé díry spadne částice, ztratí všechny specifické rysy (jako například vousy). Tak i duše po pádu do vodnického hrníčku ztrácí svoji minulost, je vysvlečena z těla a stává se z ní jen čirá esence balancující na samé hranici existence. Filozofie tohoto druhu mě ovšem nikdy nezajímala, uzavírá téma Alex.

Jen ještě otázka: Jsou-li vodnické hrníčky označeny nálepkou, odpovídá to nějaké ISO normě? A má smysl, aby na štítku bylo jméno oběti, když duše v hrníčku už o svou individualitu přišla?

***

Horní komín vlastně není žádný komín, ale kamenná věž kryjící kanál. O tom se ale ve slušné společnosti nemluví, namísto toho si věžovité božstvo zaslouží večerní chvilku poezie.

„Komíne náš, jenž jsi v jezeře...“ bručí Jurchen.

Další slova Komináše nebyla vymyšlena, nikdy na ně nedošlo. Po prvních slovech modlitby většinou všichni kouří, vdechují do plic hustý kořeněný dým a hlava se jim točí. Občas na ně přijde žravá, tak zobou pečlivě zabalenou výslužbu od maminky. Kluci mají nejradši halušky (poslední dvě věty škrtnuty).

„Bééé-béé, Méé-méé,“ přidává se Kožlej. Drogy neprospívají artikulaci; ačkoliv není nikým tázán, vysvětlí mečící dlouhán do vzduchu, že tak komínu zpívá, a svůj projev zakončí skřekem.

Ostatní si zatím přihýbají z lahve. Tvrdý alkohol propaluje krky. „Víš, co je to vomit?“ „Jasně, to mám v papírech na hlavu.“ „Počkej s tím domů, ať se komín neurazí.“ „O vomitu si promluvíme jindy.“ Pak najednou zvratný pocit mizí a dostavuje se příjemné pálení v žaludku. Někdo si zase zadělal na tumor.

Jezinka, Kožlej i Jurchen jsou dávno mrtví, poznamenává Alex.

***

Jednou jsem se v nejzápadnějším sektoru údolí, až kdesi daleko za mlýnem, setkal se skupinkou nesoucí smotaný koberec. Bylo to uprostřed noci, píše Alex, vracel jsem se právě z náročných vykopávek, stalo se to u zříceniny podivného domu z období klasicismu. Smutný dům, téměř rozpadlá krása, spíše už její stín proti bezhvězdné obloze...

Jediný pohled stačil na to, abych si domyslel, že v koberci je zamotáno tělo. Stal jsem se svědkem vraždy a předpokládal jsem, že vzápětí se stanu obětí téhož činu. Hloupá smůla, ale v údolí se podobné věci občas odehrávají. Pak mě ještě napadlo, že jsem se opět setkal s válcovitým tvarem připomínajícím komín, nebo vertikální tunel, kterým se pochybují archeologové při svých sondách proti proudu času.

Pomodlil jsem se několik slov z Komináše, ale skupinka kolem mě prošla bez povšimnutí. Teprve později mi došlo, že se nejspíš pohybovali jinou časovou dimenzí a naše cesty se setkaly podobně jako fata morgána.

Myslím, že jsem se stal jejich noční můrou.

***

Za hranicí údolí ještě dále na západ je kromě sídliště také země zahrad a útesů, kde vládne král Kuranes. V jeho přístavech kotví černé galéry vozící tlusté muže s nešťastnýma očima. A tak dále, poznamenává Alex, všechno to už bylo podrobně popsáno jinde a na tomto místě se mi nechce se k celé záležitosti vracet.

***

Komín je vlastně vodní výpusť a výpusť je něco jako stavidlo, pravil vypravěč. A kde je stavidlo, tam žije vodník. Co? Jestli si šije boty? Ne, to ne. Od doby, co tam tráví své lehce dekadentní večery skupina narkomanů, si vodník při měsíčku boty nešije, protože nechce, aby ho na nízké vrbě při ševcovině někdo poblil.

Mezi odporem k nějakému zlozvyku a podlehnutím témuž je ale hranice tenká jako škrtící struna; takové a podobné bláboly generují teoretici psychoanalýzy, aby za ně obdrželi své šarlatánské doktoráty, říkal kdysi někdo u komína. Vodník se tomu původně také smál, až se vlny rozbíhaly až ke stavidlu a interferovaly jedna s druhou ve veselých obrazcích.

Od chvíle, kdy do údolí dorazila vlna letních veder, otřel si vypravěč pot z čela, se ale hastrman sám dal na chlast a jeho vizáž dneska podle toho vypadá: zmáčený nazelenalý skřet. Pod hladinou stále skladuje hrnky s dušema, tu utopí plavce, haranta nebo i psa, ale nejvíc ho to táhne na sídliště. Jednou málem pošel, když na šrot vožralej nedokázal k ránu zakormidlovat ani k svýmu rybníku, zalehnul a málem by mu vyschnul šos. Naštěstí ho shodou okolností pochcal ňákej jinej kolemjdoucí houmlesák, hastrman se přitom probudil, rychle kouknul na Měsíc, chvíli mu to v hlavě nechápavě sešívalo a šrotovalo, ale pak se nějak zmátořil a ještě před rozedněním se stačil dopotácet na dno rybníka na svou chaluhovitou duchnu.

Komín se mu pak několik týdnů smál a ironicky škodolibé byly i duše v hrníčcích. Vodník by se jim za to rád pomstil; potíž je ale v tom, že když už je nějaká duše vysvlečená z těla a zavřená v hrnci, těžko jí ještě nějak dál ubližovat, i když byste sebevíc chtěli... Posluchači tehdy, poznamenává Alex, pochybovačně vrtěli hlavami a usoudili, že vodník ve svém mučitelském umění prostě nebyl dostatečně vynalézavý. Stejně ale nevím, čemu se komín vlastně smál, podivuje se Alex, vždyť je to celé jen vulgární a banální.

***

Vodník ostatně, pokračoval vypravěč, propadl chlastu tak důkladně, že už většinu času kašle i na topení a trápení duší. Ženušku, kterou si nedávno chytil u ústí propusti na práci v domácnosti, uškrtil jednou k ránu v rauši těma svejma zelenejma vodnickejma pazourama a vod tý doby zpustnul ještě víc. Žije životem starých mládenců, leží na zablešeným podvodním kanapi (poznámka, píše Alex: jde pravděpodobně o něco jako vodní blechy), jeden sumec mu vaří kafe a druhej hledá nejstudenější izotermu, aby správně vychladil vyprošťovacího lahváče.

K večeru, když se mu obvykle udělá trochu líp, veme vodník kýbl, vyleje blitky do komína, nabere vodu na šos a už si to štráduje na jedno. Předtím ještě občas u cikánů prodá hodinky nebo prstýnek, co měl u sebe některej z utopenců. Pak zasedne v knajpě, konkrétně v tý části, kde se scházejí notáři bez právnickýho vzdělání. Moc nemluví, většinu času jenom mektá brekeke brekeke a do toho si plete prsty na zabahněnejch pazourách do gordickýho uzlu.

Alexandr Veliký, který gordický uzel rozsekl, byl také notorický piják, že, vpadl do proudu příběhu jeden z posluchačů.

Jasně, přikývl vypravěč, všechny významný historický osobnosti totiž prostě takhle s alkoholem todleto, ale to jsem odbočil, teď mluvíme o tom vodnickým parchantovi. Občas sežere v hospodě jednoho utopence za 26 korun. Cibule, feferonka, kousek mrkve, ocet, pepř z mističky, onehdy v něm nějakej laborant identifikoval 26 druhů moči. Za rohlík se platí zvlášť. Vtip, když se vodník objednává utopence, je hodně prvoplánový a spíše trapný, při objednávce se tomu vždy také směje jen samotný hastrman.

V putyce ho už jen neradi snášej, ale náš zákazník, náš pán, a takovejch vytrvalejch štamgastů si každej živnostník musí v dnešní době vážit. Hostinský Kazimír si říká, že by mu časem mohl nabídnout starou oprýskanou vanu a přestěhovat ho do kůlny. Naopak výčepák Suchařípa, jehož obě dcery prý kdysi v údolí zmizely, není na ekonomických výsledcích hospody finančně zainteresován a zákazník nezákazník, vodníka z duše nenávidí. Když mu práskne na stůl podměrečnej půllitr, kouše si fousy a brumlá něco o fénu a silikagelu. Nepřijatelný, bohužel však rozšířený hydrofóbní humor, dodal by redaktor místního politicky korektního plátku, kterým obyvatelé údolí vycpávají odpadkové koše.

Jak se blíží zavírací hodina, opilci vždy pokřikují na vodníka: Zelenou kůži na buben si dám.

Na to vodník zanotuje vychlastaných basem: Já lidskou kůži na buben si dám.

A pak všichni dohromady spustí, až se okenní tabulky třesou: A pak pudem bubnovat, k vám, k vám, k vám...

Vodník se postupně stává atrakcí. Příklady táhnou a na scénu přicházejí první plagiátoři. Na dámských záchodech každou chvíli bafe nějaký vtipálek ve vodnické masce, ale většinou vyděsí jen chlapíka, který si sem jde ulevit, když je u pánů přeplněno. Říká se, že muž v masce je stará buzna, která se sem přesunula přímo z pánského záchodku na Hlavním nádraží, a tady působí na dámách jen proto, aby svedl ze stopy agenty mravnostní kriminálky. Mimochodem – říká se mu rudý ďábel, teda tomu hajzlu na nádraží, ne té buzně. Buzna je ve skutečnosti chytrej chlapík a když neřádí na záchodku, zabývá se výpočty kolem topologie a kosmické krystalografie. Ohledně pojetí vesmíru ve tvaru do sebe smotanýho válce mu už vyšly tři články ve Physical Review Letters a ty záchodky, to je jen takový géniův rozmar.

Tohle celé vyprávění, tedy pokud pomineme kosmickou krystalografii, poznamenává Alex, je bohužel opět velmi hloupé a vulgární. Prostě hnus. Navíc je to nespisovné a Jurchen se ptal (typický jurchenovský přeskok, poznamenává Alex), zda ta popisovaná vodnická knajpa je ta s hluchoněmými nebo ta s černým pivem a s olůvky a nebo ještě nějaká jiná. Já to nevím a ani mě to moc nezajímá, bručí Alex jako nějaký starý mrzout. Každopádně ale, poznamenává Alex, když se jmenuji Alex, pak jsem jistě nějak podobný Alexandru Makedonskému a jestliže spletené vodnické prsty odpovídají Gordickému uzlu, pak, hm, bych možná měl....

Pokud tohle vyprávění zařadím do svých pamětí, bude to pouze ústupek obecnému pokleslému vkusu, uznává však Alex. Ale čert vem‘ prodejnost – nezařadím tam tenhle text, i kdybych si měl kvůli tomu nohu usekat eneolitickým sekeromlatem! A just nezařadím!

***

V dolním jezírku úplně na severovýchodě údolí žije možná lidožravá příšera, ale ani s ní není výčet vodních obyvatel údolí kompletní. Dále na západ po modré značce, až u rozpadlého klasicistního domu, se nachází mlýnský náhon a pod ním má svůj domov další vodník. Na první pohled švihák a slušňák, co si na dně buduje útulný hnízdečko. Arzénem vyhubil nutrie i vodní krysy, modrou skalicí zlikvidoval řasy a vůbec se zdá, že je to po všech stránkách čistotný pán.

Noční prodej v hypermarketech, to je jeho. Je to mistr hromadných slev, král věrnostních nákupů, všemožných kupónů i akčních nabídek. Ze schránek i košů krade reklamní letáky a studuje aktuální ceny, porovnává, sestavuje žebříčky. Pěnový gauč, dvacet kusů zahradních konví, pak ještě jedna sada nerez nádobí, hrníčky, šálky, podšálky, příbor na ryby, odkapávače, automatická pračka schopná praní i pod vodou (původně nabízená potápěčům), nové vodovodní kohoutky, vířivá vana - hodlá časem vybudovat místo náhonu jez a instalovat ji přímo pod šlajsnu – a gumová podložka pod nohy, když se leze z vany ven. Na podlahách i stěnách koberce, několik válcových rolí smotáno ve skříni. V lednici celozrnné pečivo, salát z rostlinných olejů a další hnusy koupené v prodejně zdravé výživy. Na posteli polštář nabitý pozitivní energií. Ne, to jsem si vymyslel, uznal tehdy vypravěč v reakci na udivené pohledy posluchačů, tak blbej snad žádnej vodník být přece jen nemůže. Jurchen, Kožlej i Jezinka, tehdy totiž byli ještě naživu, poznamenává Alex, se na tomto místě příběhu zasmáli, ale neznělo to příliš upřímně a příčetně už vůbec ne.

A kolem celého podvodního obydlí, pokračoval vypravěč, zatímco odsunul láhev s olůvkem, je natažená důkladná izolace, aby nebylo slyšet klapat mlýn – náš slušňák je kromě jiného také neurotik a vodotěsný špunty do uší mu nestačej. Nebo že by ta snaha vyhýbat se zvuku měla nějakou souvislost s pikli hluchoněmých? Tenhle vodník, pokračoval vypravěč, je ale vůbec tak rozmazlenej, že si na zvláštní slevu koupil také ventilaci a termostat. V ceně dostal navíc poličky na hrníčky na duše. Hrnky má teď srovnaný, všechno v nejlepších pořádku popsané včetně jména, data a konkrétního způsobu utopení, zda jen táhl za nohy nebo i škrtil a tak. Vrcholem změkčilosti je pak speciálně odsávaná zimní zahrada, kde hastrman pěstuje kaktusy.

Akorát když někdo stojí těsně u mlýnskýho kamene a začenichá v době, kdy hastrman kouří svou podvodní dýmku, ucítí stejně hašiš. Vodníkům prostě není co věřit, i když si sebevíc hrají na slušňáky.

Jurgen s Kožlejem se už dlouho odhodlávaj vyrazit na vodníkolov s dynamitem; starej mlynář, kterej by se vodníka nejradši dávno zbavil, si je dobírá a provokuje, že jsou zbabělci. Na vodníka dříve či později dojde.

Dost, nějak mi ti vodníci přerůstají přes hlavu, poznamenává Alex, chtěl jsem psát o jiných aspektech života v údolí a o své práci archeologa. A tento příběh skutečně není příliš vydařený. Když ho vypravěč dovyprávěl, byl Jezinkou rázně knokautován a letmá obhlídka těla naznačila, že v tomto stavu už také zůstane, samozřejmě nikoliv Jezinka, ten zemřel až později, dodává Alex.

***

V údolí kdysi jeden ostrostřelec oddělal pár holek, vzpomíná Alex, jednu střelil náhodou při lovu polní zvěře a druhou ve chvíli, kdy se ukázalo, že tady pobíhá také dvounohá kořist a jeden kus by ještě k tomu mohl svědčit u soudu. To je ale už fakt dávno, údolí mezitím změnilo tvář.

Na vraždu se teď hodí spíš parky v centru metropole a i otrlý úchylák si rozmyslí přepadnout skupinku zkouřených maniaků, kteří se podle vlastního přesvědčení nacházejí pod ochranou božského komína. Všude jámy a výkopy, praskot lámaných nohou, nic pro vrahy.

Ostrostřelec sám ostatně také dávno zmizel. Říká se, že když se jednou vracel na místo činu (klasická obsese, nejspíš si v nějaké podřadné detektivce přečetl, že se to tak má dělat), vylezla z jezírka dole u trati příšera a sežrala ho. Někdo jiný ale říkal, že to jsou jen kecy, v jezírku dole žádná příšera nežije a celá ta story by se mohla týkat spíše vodníka od horního komína ještě předtím, než propadl chlastu.

A mimochodem, podotýká Alex v poznámce pod čarou, jednu z těch oddělaných holek jsem tehdy učil rozpoznávat keramiku podle jednotlivých kultur. A ten ostrostřelec byl můj strýc. Také archeolog.

***

Zatímco dlaždice, květiny či ornamenty vyjadřují základní jednotky prostoru, komíny či díry jdoucí dolů pod zem představují čas (Alexův text se na tomto místě začíná stávat lehce nesouvislým). Čas je čímsi zvláštní. Jak dlouho by trvalo, než by komín po celé délce naplnila zrnka ze zvolna tikajících přesýpacích hodin?

Nenechte se zmýlit různými čtvrtými dimenzemi a větami o tom, že čas je jen další prostorový rozměr. Kdo nahlédne do hlubin komína, hned pozná omylnost takového názoru. Světočára? Pche! Žádný paprsek světla nikdy nepronikne do temnot u dna, kde bouří vody praoceánu Abzu a z koupaliště vytéká kanál.

A v dutém tvaru komínu, zbytečno dodávat, dodává Alex, rozhodně není ani žádný sexuální význam, spíše posedlost archeologova. Hrabat se v minulosti, rozhrabat hrob, přehledně setřídit shnilé kosti do tabulky, lebky do vitríny a všechno pak vynést na časovou osu. Náležitá chronologie, to ovšem obnáší složité a hodně sofistikované metody...

***

Vrstva metr pod zemí – zapalovače, střepy. Trochu níž – bronzové rituální meče. Pak kostěné píšťalky předků dnešních vodníků. Tak se to učilo na Miskatonické univerzitě, kde jsem obdržel svůj první čestný doktorát, chlubí se Alex ve svých poznámkách.

Jak se klesá dolů po jednotlivých vrstvách, na stěnách komína se usazují artefakty v podobě čínského skla a porcelánu. Už v nejstarších vrstvách se kromě střepů určených pro rytí věštebných nápisů objevuje keramika určená pro potřeby vodníků. V Chuang che i Jang c‘tiang jich bylo vždy dost, po záplavách se vodníci (poslední slovo přeškrtnuto) ukrývali na rýžovištích a v některých oblastech účinně bránili jakémukoliv obdělávání půdy. Není tedy divu, že vodnické spolky byly hned po císařském paláci Syna nebes nejvýznamnějším odběratelem místních hrnčířských manufaktur.

Teprve v souvislosti s přesunem vodníků do Evropy někdy v 16. století začala Říše středu technologicky zaostávat. Tolik tedy má filozofie dějin, poznamenává Alex.

Jde jen o to patřičné památky v komíně najít a všechno dokázat. I proto vědci často obcházejí kolem komína. Všechno do sebe zapadá, tak jako v každé pořádné paranoie (slovo paranoia nejprve podtrženo, pak škrtnuto a pak napsáno znovu velkými tiskacími písmeny).

***

V centrálním sektoru, píše Alex, jsem kdysi zhlédl improvizované divadelní představení.

Několik ochotníků sedělo na zemi u zrušeného koupaliště (toto téma zpracoval kdysi detailně Jurchen, dodává Alex v poznámce pod čarou, a to sice v habilitační práci Zrušená koupaliště a jejich pustnutí). Sami sobě, o mé přítomnosti totiž nejspíš nevěděli, dohaduje se Alex, předváděli ti lidé divadelní hru. Text všichni četli z připravených strojopisů. Snad se jednalo o generální zkoušku nebo něco takového, zvyklosti těchto kumštýřů mi byly vždy cizí...

První muž: Proč musíme pít to hnusný víno, vždyť se z něj vždycky pozvracím, tedy, chci říct, vomituju.

Druhý muž: Ty ale přece vomituješ tak jako tak.

Třetí muž: To je pravda, jednou vomitoval dokonce sedmkrát, přitom stále chlastal, a potom...

První muž: Není vomit jako vomit. Záleží na to, jestli se tak nějak vesele vyzvracíš, nebo přitom skučíš a pláčeš bolestí.

Druhý muž: Já takhle jednou vypil láhev rumu značky Bernardýn...

Třetí muž: To je zajímavý, myslíš, že kdybys potom spadl ožralý do závěje, že bys kvůli tomu nezmrznul?

První muž: To asi ne, ale bernardýn by ho potom snadno našel a zachránil.

Druhý muž: Proč by ho nějaký bernardýn měl vůbec hledat?

Třetí muž: Podobné věci se přitahují, bernardýn pátrá po Bernardýnu...

První muž: To jako myslíš, že by přednostně zachránil někoho, kdo vypil láhev Bernardýnu, před někým, kdo vypil flašku jinýho rumu?

Druhý muž: Co to mektáte, mě přece nikdo nezachránil. Právě, že jsem málem chcípnul. Upadnul jsem na záchodě na zem hned vedle radiokarbonový laboratoře a zvracel jsem a přitom plakal.

Třetí muž: Ani bernardýn tě nezachránil?

První muž: Bernardýn zachraňuje jenom v tom alpským průsmyku, co se právě jmenuje podle něj, ty chytrej. Do údolí bernardýni nechodí.

Třetí muž: Přemýšlel jsem teď o tom, jaké by to bylo, kdyby kukačka z táhle těch hodin vylítla a vyklovala všem lidem na zemi oči. My bychom pak byli ti jediní, kdo by viděli...

První muž: Ty vidíš nějaké hodiny a nějakou kukačku? Máš halušky, že jo?

Druhý muž: Jo, rum Bernardýn, to je pěkný svinstvo. Po tom taky oslepneš jedna dvě.

Třetí muž: Myslíš, že by kukačka vyklovala voči i bernardýnům?

První muž: To asi ne, jak by potom mohli zachraňovat v lavinách?

Druhý muž: Přece po čichu. Psovité šelmy se orientují čichem, ne? Psi, vlci, bernardýni...

Třetí muž: A co vlkodlaci?

První muž: Vlkodlaci nikoho v lavinách nezachraňují. Ti spíše někoho zadáví...

Druhý muž: No, buď jak buď, já tehdy upadl na tom záchodě na zem a plakal. To nebyl dobrý vomit...

Třetí muž: Ale o čem jsme to mluvili...

První muž: No přece o tom, že to víno je hnusný. Stejně jako rum Bernardýn.

Druhý muž: Možná by mohl někdo přijít a proměnit to víno...

Třetí muž: V rum Bernardýn?

První muž: V rum Bernardýn radši ne. Dyť po tom dryjáku tě ani bernardýn v závěji nenajde, protože je slepej, když mu tady kukačka z hodin...

Druhý muž: Vy jste debilové, někdo je prostě hluchoněmej a někdo slepej, co je na tom zajímavýho? Myslel jsem, že by to víno mohl někdo jako kouzlem proměnit v pivo.

Třetí muž: No jasně, to přece dělal ten starověkej kejklíř, ten, no...

První muž: Máš na mysli Jésuse Kristuse?

Druhý muž: Jasně, právě tohohle šaška...

Třetí muž: Počkej, ale ten přece neměnil víno v pivo, ale pivo ve víno. To je jasný, víno je dražší než pivo, jak by se mohl živit tím, že by měnil něco dražšího na něco levnějšího. To by nebyl byznys, ale nějaká blbá charita.

První muž: To je jako když řízneš med cukrem, že jo. Jak bys to mohl dělat na opak, když je med dražší.

Druhý muž: Neměnil von nakonec ve víno vodu?

Třetí muž: To je jedno, jestli voda nebo pivo, každopádně pančoval zboží. Dával taky cukr do extošky a mouku do héra. Ale Římani mu na to přišli a to byl konec toho podvodníka...

První muž: Jasně, že víno je dražší než pivo, ale stejně je pivo lepší. Kdyby to teda někdo proměnil nazpátek, nebyl by to podvod, žádný pančování a Římani by na nás nemohli.

Druhý muž: No jo, ale kde se to dělá, to není tady v Přehořově, ani za kopcem v Chlebově, ale v Káně Galilejské.

Třetí muž: Káně galilejské? To neznám? Myslel jsem, že káně je myšilov.

První muž: A k čemu by ti byl myšilov, ty chytrej? Mysli přece trochu, myšilov chytá myši, my chceme proměnit víno v pivo.

Druhý muž: Já žádný víno v pivo proměnit nechci.

Třetí muž: Hele, myslíš, jak jsme se bavili o tý kukačce, že by mohla skutečně vyletět z hodin a vyklovat všem oči? I hluchoněmým... Pak by nemohli ukazovat ty svý spiklenecký znaky, že jo.

První muž: Kukačka asi ne...

Druhý muž: Možná káně?

Třetí muž: Káně myšilov?

První muž: Nebo káně galilejské?

Druhý muž: No, mít vyklovaný oči, lidem by to možná vadilo, ale co se týče těch bernardýnů? Ty se přece orientují čichem. Stejně jako psi, vlci a vlkodlaci...

Třetí muž: Tak asi půjdem, co?

První muž: Jasně, půjdem do hospody a tam se pobavíme...

Pak odešli, nevím přesně do jakého podniku, poznamenává Alex. Představení to bylo pochybné, upozornilo mě však na existenci vlkodlaka. Tím mi začaly dosud roztříštěné jevy odehrávající se v údolí konečně dávat smysl, vytušil jsem pořádek odpovídající fraktálnímu vzoru na vlkodlakově šedém kožiše.

A samozřejmě – později mi došlo, že ta trojice herců je ve skutečnosti Jurchen, Kožlej a Jezinka. Jinak to být nemůže, logika je neúprosná a jednou odhalená pravda září jasněji než křišťál.

***

A pak zde ještě zůstává nesporný fakt, poznamenává Alex, že údolí není místem statickým, ale stále zde probíhají nějaké evoluční procesy. Netýkají se jen kamenné industrie a mód odehrávajících se na poli výroby keramiky, jde o procesy mnohem obecnější. Tak třeba v případě vlaků. Nejprve zde jezdily vlaky po dřevěných kolejnicích, pak se objevily lokálky vozící vodnické potřeby, sekeromlaty (ty byly přepravovány především v období eneolitu), odbornou literaturu, sklo, porcelán... Nyní mají v jízdním řádu své místo i speciální soupravy převážející mrtvé kočky a pak ještě existují utajené vozy využívané hluchoněmými. Vlak projíždí údolím vždy pomalu a opatrně, strojvůdce zřejmě nevěří, že rychlá jízda je tím pravým prostředkem boje s populační explozí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pán cementárny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.