Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část, nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jiří Mazurek, 2017

Cover © Book Makers, 2017

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2017

ISBN 978-80-7588-013-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-014-7 (mobi)

ISBN 978-80-7588-015-4 (pdf)

Pro tebe, Pepíne

Obsah

PRVNÍ ČÁST

Prolog

1

2

3

4

5

6

Intermezzo

DRUHÁ ČÁST

7

8

9

10

11

TŘETÍ ČÁST

12

13

14

15

16

Epilog

Poznámky a zajímavosti

Poděkování

Přečtěte si ukázku z knihy Špinavý kšefty na North Ganson Street

Přečtěte si ukázku z knihy Páté srdce

PRVNÍ ČÁST

Prolog

Moskva, září 2014

Vasilij Soboljev za sebou zamkl kancelář ve druhém patře Katedry dálkového průzkumu Země na Baumanově Státní technické univerzitě. Bylo nádherné letní odpoledne, jaké se v Moskvě nevyskytuje často, a Soboljev měl pocit, že se štěstím vznáší půl metru nad zemí.

Včera čirou náhodou učinil bezesporu největší objev v dějinách lidstva.

Jakmile veřejně oznámím, co jsem objevil, Trója a další archeologické senzace minulosti budou nadobro zapomenuty…

Před půl rokem si ze svého grantu zakoupil pozorovací čas na indické družici Cartosat-2C provádějící podpovrchový průzkum Země. Omylem však zadal špatné souřadnice, a místo uralské oblasti obdržel data pro Severní ledový oceán. To bylo samozřejmě politováníhodné, ale více s tím Soboljev udělat nemohl, draze zaplacený čas byl nadobro pryč. Plný rozčarování náhodně procházel půdní profily nějakých pět set kilometrů severněji, než ležela jeho původní oblast zájmu, až narazil na Novou Zemi, rozsáhlé arktické souostroví. A tam, v hloubce šedesáti metrů, našel něco neuvěřitelného.

Ohromení, které ho na židli téměř paralyzovalo, ani po šestadvaceti hodinách stále ještě nevyprchalo. Doslova se tehdy očima přilepil k obrazovce a vydržel tak skoro čtvrt hodiny. Když se vzpamatoval, překontroloval data.

Poprvé.

Podruhé.

Potřetí.

Stále to tam bylo. Stáhnul a pečlivě prozkoumal půdní profily z blízkého okolí nálezu, ale záhadná struktura byla patrná i tam.

O chybu měřícího přístroje se tedy nejednalo.

Okamžitě telefonoval Jeleně Glazunovové, své kolegyni a spoluřešitelce projektu. Samozřejmě jí do telefonu neprozradil všechno. Ale Jelena i přesto pochopila, o jak obrovský objev se jedná. Zítra se spolu setkají a domluví další postup.

Soboljev seběhl po schodech do vstupní haly, prošel točitými dveřmi ven a zamířil k parkovišti. Vůbec nevnímal okolní svět, studenty sedící na trávě v parku a děti běhající kolem kašny. V duchu se opájel palcovými titulky v novinách se svým jménem, a to nejen v ruském tisku, ale i v Evropě, nebo dokonce v Americe.

Určitě mě pozvou do televize.

Špičkové univerzity mi nabídnou možnost přednášet.

Ve svých představách už si podával ruce se slavnými vědci a světovými politiky…

Nastartoval auto, stříbrnou Ladu Prioru, a vyrazil domů. Zařadil se do pomalého proudu vozidel sunoucích se po Lefortovské nábřežní ulici, přehoupl se přes řeku Jauzu k parku plnému šťastných mužů a žen s kočárky a pak odbočil doprava na sídliště Izmailovo. V duchu si blahořečil za grant, který mu přinesl dodatečný příjem v téhle těžké době, a který mu zanedlouho vynese i nehynoucí slávu…

Asi po třech kilometrech se mu postavil do cesty policista v typické modrošedé uniformě a s červenou plácačkou v pravačce.

Soboljev zastavil v zálivu na okraji silnice, hned za policejním vozem.

Nic mu nemohlo pokazit dobrou náladu, ani pokuta ne.

Policista krátce zaklepal na boční sklo.

Soboljev stáhl okénko.

„Dobrý den, pane řidiči. Doklady od vozidla a řidičský průkaz,“ oznámil znuděným hlasem strážce zákona.

Soboljev uposlechl.

Policista si zběžně prohlédl dokumenty.

„Vasilij Soboljev? Státní technická univerzita, Katedra dálkového průzkumu Země?“

Soboljev přikývl. „Ano.“

„Vystupte si a pojďte se mnou,“ řekl policista.

Soboljev vystoupil. „Jel jsem příliš rychle? Zapomněl jsem svítit?“

Policista jen zavrtěl hlavou a pokynul k bílému policejnímu vozu s modrým vodorovným pruhem a nápisem Milicija. „Vyřídíme to tam.“

Policista posadil Soboljeva vedle sebe na zadní sedadlo. Na místě řidiče a spolujezdce seděli další dva muži v uniformách. Policista na místě spolujezdce měl v levém uchu černou vysílačku, jejíž drobný černý kabel se ztrácel za límcem o pár centimetrů níže.

To Soboljeva překvapilo.

Dopraváci obvykle nenosili v uších vysílačky.

Soboljev si náhle uvědomil, že v dokladech, které podal policistovi, není nikde uvedeno jeho zaměstnání.

Ale ten policista přesně věděl, kde pracuji…

Muž na předním sedadle spolujezdce se k němu otočil a probodl ho chladnýma, modrýma očima.

Soboljev instinktivně hmátl po klice.

Příliš pozdě.

Klapnutí automatického blokování dveří se ozvalo o zlomek vteřiny dříve.

Soboljev zalomcoval dveřmi v marné snaze je otevřít.

Co to má sakra zname…

Myšlenku už nedokončil. Vpravo na krku ucítil ostré bodnutí a svět se vzápětí rozplynul v nicotě.

O hodinu později vypadla z okna panelového domu při věšení prádla jistá Jelena Glazunovová. Podle policejních statistik se jednalo o nehodu, jaká se stává pouze jednou za deset let.

1

O několik let později

Novaja Zemlja je oficiální název souostroví v Severním ledovém oceánu, omývaném ze západu Barentsovým a z východu Karským mořem. Kromě mnoha menších ostrovů ji tvoří dva hlavní ostrovy: Jižní a Severní. Ostrovy byly poprvé osídleny už v 11. století Něnci, obyvateli severní Sibiře, kteří tam přišli za bohatými úlovky polárních lišek, mrožích klů, mrožího a vorvaního sádla a sobích kůží. Poté byla Nová Země na dlouhá staletí opuštěna. Až na konci 16. století do této oblasti pronikli holandští mořeplavci ve snaze najít takzvanou „severovýchodní cestu“ kolem severního pobřeží Ruska. Jedním z těchto mořeplavců byl i Willem Barents, po němž bylo nazváno moře západně od Nové Země.

Ve druhé polovině 19. století se následkem globálního oteplování severní polokoule stala tato oblast přístupná zejména norským rybářům, což přimělo carské Rusko, které si činilo na Novou Zemi nárok, přesídlit sem kolonisty z řad Něnců. Byla zde založena první osada Nové Karmakuly s pravidelným lodním spojením s Archangelskem a meteorologickou stanicí.

Po druhé světové válce Sověti zřídili na obou ostrovech vojenské základny, kotviště jaderných ponorek a podmořská úložiště jaderného paliva. Bilance těchto „smetišť“ nahání hrůzu: jen v zátoce Civolka leží na dně moře 4750 kontejnerů s jaderným odpadem, v Zátoce Stěpového 1850 kontejnerů včetně ponorky K 27 se dvěma jadernými reaktory. Dále je u břehů Nové Země pohřbeno šedesát jaderných ponorek postavených v padesátých nebo šedesátých letech. Obrovská neobydlená území byla přeměněna na jadernou střelnici. Celkem zde bylo odpáleno 130 jaderných náloží, pod zemí, nad zemí i pod vodou, včetně největší jaderné exploze všech dob, 57 megatunové nálože zvané Car bomba, odpálené v listopadu 1961.

Ostrovy jsou v současnosti až na pár rybářských osad neobydlené. Podnebí na Jižním ostrově je subarktické, na Severním ostrově arktické. Počasí je většinou oblačné, krátce zde prší téměř každý den. Meteorologické podmínky se mění extrémně rychle, sněhovou vánici může během pár minut vystřídat slunečná obloha, a po ní polární záře…

Barentsovo moře, které omývá Novou Zemi ze západu, má plochu 1,4 miliónu kilometrů čtverečních. Jeho průměrná hloubka činí 250 metrů, maximální pak 650 metrů. Dno je pokryto pískem a bahnem a od západu k východu je přetíná několik příkopů. Největším městem na pobřeží Barentsova moře je Murmaňsk. Třicet kilometrů na sever od Murmaňsku se nachází Vidjajevo, posádkové město severní flotily, a o pár kilometrů severněji jej doplňuje Západní Litsa, základna jaderných ponorek třídy Borej a Tajfun, nejhrozivějších zbraní, jaké kdy lidstvo stvořilo…

To vše Petr Bruner dobře věděl, když ráno 12. července vylézal ze stanu na Jižním ostrově, asi 250 km na sever od průlivu Karská vrata a 50 km na jih od průlivu Matočkin Šar.

Přípravě cesty na Novou Zemi věnoval dva roky. Nejprve oslovil sponzory, bohaté pražské firmy, deníky, cestovatelské magazíny i televizi, ale jeho projekt zaujal jen měsíčník Outdoor, do kterého přispíval fotografiemi posledních pět let. Nakonec byl rád, že část nákladů za něj převzal právě tento časopis. Zbytek uhradil z vlastní kapsy. Peníze se mu vrátí, jak doufal, až bude zpátky. Nové snímky hodlal zpeněžit jinde, nejlépe v Německu, Rakousku nebo Spojených státech.

Stovky hodin strávil v knihovnách a na internetu, kde hledal informace o oblasti. Mnoho jich nebylo, Nová Země nebyla nikdy turisticky, ekonomicky ani vědecky zajímavá. Snad jen pro armádu měla své kouzlo, ale i to už pomalu vyprchávalo. Nakonec našel vše, co potřeboval, včetně fotografií panenské přírody, nad kterými se tajil dech.

Poslední půlrok už jen zařizoval víza a povolení ke vstupu. Ačkoli Nová Země už nebyla vojenskou oblastí, Rusové sem pouštěli cizince neradi. V jeho případě se to podařilo díky známosti, kterou měl na Ústřední migrační službě Ministerstva vnitra. Ředitelem odboru povolenek pro cizince byl shodou okolností jistý horolezec, kterému Bruner před pár lety zachránil život v Pamíru.

Dál už to šlo jako po másle. Sehnal si speciální lyže a saně, nakoupil jídlo, pití a oblečení. Satelitní telefon a navigační systém GPS si půjčil od kamaráda horolezce, vojenskou mapu Jižního ostrova získal ne úplně legálně přes internet.

Cestu plánoval vnitrozemím ostrova, spíše po jeho západní straně. Měřila kolem čtyř set kilometrů. Začínala na nejjižnějším cípu ostrova v Karských vratech a končila v průlivu Matočkin Šar na severním cípu Jižního ostrova. Tam na něj měl mezi 2. a 8. srpnem čekat motorový člun, který jej dopraví na ostrov Vajgač, odtamtud poletí lehkým letadlem do Archangelska, pak vlakem do Moskvy a nakonec pravidelnou leteckou linkou do Prahy. Plánoval, že na ostrovech stráví maximálně dva měsíce. Pro jistotu si ale zabalil jídlo na sedmdesát dní.

Člověk nikdy neví, co ho potká, uvažoval. Počasí je nepředvídatelné, jídlo se může znehodnotit, vařič pokazit… No a samozřejmě jsem musel vylepšit svou upadající fyzickou kondici, pořádně si dát do těla, abych pochod vůbec zvládl.

Celou zimu a jaro běhal do schodů paneláku, v němž bydlel, se zátěží dvaceti kilogramů v krosně na zádech, s batohem na zádech běhal i po Praze, ve Stromovce a v Tróji podél Vltavy. Denně uběhl kolem patnácti kilometrů a cítil se fyzicky lépe, než když se vydal na přechod Grónska před třemi lety, nebo když hrál v mládí závodně ragby. Ale teď nebyl v Praze ani v Grónsku, ale v zemi krásnější, než si dokázal představit.

Zarudlé slunce prozářilo nízkou mlhu, na listech vřesu se zatřpytila rosa a někde v dálce zahřmělo.

Bruner se narovnal a náhlý poryv větru ho málem převrátil. Vzápětí ho do uší udeřil řev motorů. Instinktivně padl na břicho a hlavu si přikryl pažemi. Pár set metrů nad ním přelétalo obří transportní letadlo a mířilo k Severnímu ostrovu!

Bruner se pomalu zvedl z mokré trávy a nevěřícně si protřel oči. Ale letadlo bylo skutečné. Jestli si byl něčím jistý, pak tím, že nikde na Nové Zemi není letiště, na němž by mohl přistát Antonov An-124 Ruslan, největší sériově vyráběné transportní letadlo světa s rozpětím křídel širším, než je šířka fotbalového hřiště.

Ve tmě ložnice se rozsvítil mobilní telefon. Na displeji stálo:

Moskva, 25. května, 7:13, polojasno, 8 °C.

Vzápětí se ozvala melodie hitu Elvise Presleye In the Ghetto.

Dívka schoulená pod peřinou krátce zasténala.

Zrovna dneska! Na katedře přece vědí, že dospávám oslavu narozenin! Nespala jsem ani čtyři hodiny! Ať nepočítají s tím, že bych suplovala za někoho nemocného.

Mobil ztichl, ale Světlana Zarecká věděla, že v telefonu zůstal nahraný vzkaz. Nemělo cenu pokoušet se znovu usnout.

Včera večer to trochu přehnala. S přáteli vystřídali tři restaurace a několik lahví drahého vína. Kolem desáté se přesunuli na Galavečer sportu v Lužnikách, kde se vyhlašoval armádní sportovec roku a proběhl mistrovský zápas v boxu. Po půlnoci oslavu zakončili v nočním klubu, pila se hlavně vodka a rum, a s doplňováním minerálů nebo vody se nikdo neobtěžoval.

Ztěžka se otočila na záda, paže jí bezvládně klesly na prostěradlo.

Připadám si jako ten boxer, co dostal K.O. v jedenáctém kole…

Minutu jen tak zírala do stropu.

Vstávej!

Spustila nohy z postele, došourala se k oknu ložnice a obývacího pokoje v jednom a vytáhla roletu. Pronikavé ranní světlo ji oslepilo a bolestivě píchlo ve spáncích.

Bože. Budu si muset vzít nějaké prášky…

Bydlela v malém, ale útulném bytě 1+1 v sedmém patře činžovního domu nedaleko Kazaňského nádraží. Byt byl její, šetřila na něj dva roky. V éře Sovětského svazu žily v jednom bytě často tři nebo i čtyři rodiny. Světlana si byla jistá, že takovou situaci by nesnesla.

Soukromí je pro mě nade vše. Naštěstí časy se mění.

Občas si k sobě zvala návštěvy, když na ni příliš doléhala pošmourná podzimní moskevská rána nebo nezahojené jizvy na duši, většinou přátele z tréninkového centra, kolegy z fakulty, bývalé spolužáky a spolužačky nebo náhodné milence. Ty poslední spíš výjimečně. Nikdo z nich se nezdržel déle než jednu noc. Zatím si nepřála navázat dlouhodobější vztah. Kvůli jejím pracovním povinnostem to vlastně ani nebylo možné.

Na opravdovou lásku mám ještě čas…

Za oknem se rozkládalo velkoměsto s desíti milióny obyvatel, největší, nejlidnatější a bohužel také nejdražší město Starého kontinentu. První písemná zmínka o Moskvě pocházela z 12. století. Kníže Jurij Dolgorukij tehdy zabavil zemědělský dvorec Kučkovo a přejmenoval jej na Moskvu podle řeky, která protékala v jeho blízkosti.

Od té doby se město neuvěřitelně změnilo. Panoramatu ze Světlanina bytu dominoval 540 metrů vysoký televizní vysílač Ostankino a více než stometrová stupňovitá věž Lomonosovovy univerzity, pomník komunistické architektury padesátých let dvacátého století. Ale Světlana si monstrózní šedivou budovu univerzity zamilovala. Jak by ne, když pracovala na tamější katedře geologie jako řádný doktorand.

Narodila se v malé vesničce na břehu Donu. Její otec, poručík Rudé armády, padl na samém konci války v Afghánistánu, deset let dlouhém, zbytečném a krvavém konfliktu, při kterém bylo zmařeno na 15 000 ruských životů a který vedl k bojkotu moskevské olympiády. Pak přišla perestrojka a rozpad Sovětského svazu. Gorbačova vystřídal Jelcin, režim se uvolnil, Světlanin starší bratr Dimitrij se zapletl s překupníky zbraní a skončil na dvacet pět let za mřížemi kdesi na Dálném východě.

Světlana zůstala sama s matkou, která měsíc co měsíc propíjela rentu po manželovi i dceřin sirotčí důchod, a trestala dívku řemenem při každé příležitosti. Ve třinácti Světlana utekla ke kamarádce a ve čtrnácti odešla na Střední polytechnickou školu ve Voroněži, kde bydlela na internátě. Do svého nevlídného domova se už nikdy nevrátila. Proč taky? Ve škole ji uchvátily zeměpis a fyzika. Viděla v nich budoucnost a šla si neochvějně za svým cílem: v devatenácti úspěšně složila přijímací zkoušky na geologii a regionální geografii Přírodovědecké fakulty Lomonosovovy univerzity, a po pěti letech ji absolvovala s červeným diplomem, což jí vyneslo nabídku asistentského místa na katedře geologie.

Nabídku bez váhání přijala, i když z platu asistenta se příliš vyžít nedalo. V současnosti pracovala na katedře třetím rokem, vedla dvakrát týdně cvičení z geologie pro první ročníky a pomáhala vedoucímu katedry s administrativou a sháněním grantů. V létě jezdila v roli vědeckého konzultanta na Sibiř, která ji naprosto okouzlila syrovou krásou, s jednou německou firmou specializovanou na super hluboké geologické vrty.

A přitom neustále odrážela nabídky studentů na společnou večeři, za což si vysloužila několik nelichotivých přezdívek.

Ale pořád to bylo lepší než se pak dočíst na Facebooku univerzity, že „Zarecká je v posteli dřevo!“ nebo naopak: „Zarecká má perfektní zadek a je skvělá v posteli!“, což by bylo svým způsobem ještě horší.

Hoši, máte smůlu, pomyslela si, i když si občas představovala, jaké by to bylo s tím nebo oním studentem, pokud by se rozhodla dvoření podlehnout…

Ve svých čerstvých devětadvaceti letech ale měla důležitější věci na práci. Například konečně dopsat disertaci o proměnách geologických poměrů severní Sibiře.

Nebo si dát po ránu horké kakao.

Zamířila do malé kuchyňky. Kakao milovala. Zato kávu nemusela. Mikrovlnka zacinkala a bytem se rozšířila známá, opojně sladká vůně. Posadila se na židli a dlouhými doušky si vychutnávala báječný nápoj, její opravdový životabudič.

Okamžitě ucítila v žilách příliv energie a dobré nálady.

Prázdný hrnek odložila do myčky a vrátila se do ložnice. Před zrcadlem si odhrnula z čela dlouhé světlé vlasy a upravila padající ramínka. Jestli byla na něco pyšná, pak na svou inteligenci, díky níž získala akademickou pozici. I když dnes ráno její modré bystré oči vypadaly unaveně a přepadle.

Z toho se vyspím.

A také byla hrdá na svou štíhlou, sportovní postavu. Neposlušná ramínka noční košile jí opět sklouzla k loktům. Tentokrát se na svůj obraz usmála.

Mužům by se takový pohled určitě líbil. Kdyby tady ovšem nějací byli! Pořádného a slušného chlapa aby člověk pohledal…

Její úsměv pohasl, jakmile na mobilu otevřela zprávu, která ji vzbudila. Nepsal jí žádný kolega ani dotěrný student, zapomnětlivá sekretářka nebo některá ze tří čtyř kamarádek, které si tu našla. Světlana totiž měla ještě jedno zaměstnání, mnohem delikátnější práci, o níž neměl nikdo na univerzitě ani tušení.

Moskva je drahá, a mladé děvče musí z něčeho žít a platit byt…

Ta zpráva nebyla žádný vzkaz, ale rozkaz.

Rozkaz přímo z nejvyšších míst ministerstva obrany. Měla se sbalit na cestu na sever a za dvě hodiny čekat na letišti.

Z předsíně se k jejím nohám přišoural Tom, šedý kocourek s modrozelenýma očima. Otřel se o ni a krátce zamručel. Našla ho před čtrnácti dny ve společných prostorách panelového domu a neměla srdce jej vyhodit na ulici. Krátce se s ním pomazlila.

Navíc Tom se choval jako opravdový gentleman. Když se převlékala z pyžama do spodního prádla a letních šatů, otočil se k ní zády.

„Co s tebou, fešáku?“ zeptala se, když byla hotová. „Budeš muset zase na chvíli k paní domovnici. Panička musí odjet, víš?“

Snažila se o bezstarostný tón, ale někde hluboko uvnitř cítila úzkost.

Tohle bude má poslední mise, slíbila si. Je načase začít s normálním životem.

Major Michajlov, personalista 3. samostatné gardové brigády zvláštního určení Středního vojenského okruhu v Toljatti, pročítal podruhé dopis, který mu přišel dnes ráno.

Tedy list nepřišel přímo jemu, ale veliteli brigády. Ten zřejmě vyřízení dopisu přenechal svému zástupci. A ten nejbližšímu podřízenému a tak dále, až se dopis dostal na Michajlovův stůl. Systém padajícího lejna zřejmě fungoval univerzálně v každé hierarchicky strukturované společnosti.

A teď to lejno spadlo na mě, pomyslel si hořce major.

Na hlavičkovém papíru ministerstva vnitra jej žádali o převelení jednoho nebo dvou průzkumníků splňujících následující požadavky:

• věk max. 45 let,

• výška max. 185 cm,

• svobodný,

• bezdětný,

• minimálně 3 roky zkušeností jako průzkumník,

• vyznačující se tzv. „šestým smyslem“.

5. června, podepsán: plk. I. Nazarov, v. r., genmjr. G. Kalinin, v. r.

Major Michajlov žádného plukovníka tohoto jména neznal. Ani název jednotky, Severní taktický prapor, mu nic neříkal. Zato si vzpomínal na generála Kalinina, zavalitého muže, který před nějakými sedmi lety vykonal inspekci jejich útvaru a zapříčinil nervové zhroucení velitelů dvou praporů.

Tomu by bylo radno vyhovět, napadlo majora. Neměl být už ve výslužbě?

Požadavky byly jasné a ničím nezvyklé, až na ten poslední. Co se myslelo „šestým smyslem“?

Michajlov odložil žádost na stůl, a vtom si vzpomněl na jednoho ze svých mužů, o kterém kolovala spousta pověstí. V pěti letech se prý ztratil v tajze a přežil v ní týden sám bez pomoci, než jej našla pátrací skupina vedená jeho otcem. Vystoupil z vlaku, který se o dvacet minut později čelně srazil s protijedoucím rychlíkem. Na misi v Čečensku omylem vstoupil do minového pole a vykličkoval z něj jako zajíc bez jediného škrábnutí. Jedinkrát navštívil kasino, a hned vyhrál částku rovnající se měsíčnímu platu…

Major si vybavil i jeho jméno a úzkou tvář s hnědozelenýma očima lemovanou hustými, černými vlasy.

Svobodník Aivars Balakin.

Michajlov netušil, co z těch povídaček je pravda, a co ne. Buď byl Balakin dítě štěstěny, nebo měl skutečně dar vycítit nebezpečí. V každém případě se zdál být vhodným kandidátem na osobu se šestým smyslem.

Major přešel ke skříni napravo od dveří, zapátral v šanonech pod písmenem B a vyhledal svobodníkovu osobní složku.

Narozen v Permu na Urale, otec Rus, matka Lotyška. Věk 22 let, krevní skupina 0-, praxe průzkumníka 4 roky, výška 179 cm, váha 72 kg, svobodný, žádné kázeňské prohřešky, dvě pochvaly velitele čety. Bojové nasazení: Čečensko, Ukrajina, jižní Finsko…

Michajlov četl dál.

Poznámka velitele roty: dotyčný zachovává v každé situaci chladnou hlavu.

Psychologický profil: IQ 124, vyrovnaný, introvertní, racionální, přiměřeně ctižádostivý, samostatný, odolný vůči stresu… Zvláštnost: necítí strach ani v nejnebezpečnějších situacích…

Michajlov se v křesle spokojeně opřel. Balakin očividně vyhovoval všem podmínkám a majora těšilo, že se mu problém podařilo smést ze stolu dříve, než mu mohl způsobit bolesti hlavy.

Kéž by všechno šlo tak hladce!

Zvedl telefon. „Major Michajlov! Dozorčí druhé roty? Svobodník Balakin ať se ihned hlásí u mě v kanceláři!“

Bruner rozložil stativ a upevnil na něj fotoaparát. Nízké slunce zbarvilo trsy růžových květů Saxifraga oppositifolia do fialova. Nebe bylo světlounce modré, s bílými chomáčkovitými cirry.

Exponoval několik širokoúhlých snímků a pak přešel na makro, aby zachytil detailněji krásu těchto křehkých, a přece odolných květin.

Před osmnácti dny ho vysadil ledoborec Sacharov na nejjižnějším cípu Jižního ostrova. Za cestu ledoborcem zaplatil kolem pěti set dolarů, a stejnou částku ho stál letecký přesun z Prahy do Moskvy a z Moskvy do Archangelska. Celkem vzato šlo o zanedbatelné peníze v porovnání s tím, že se ocitl v jedné z opravdu nejpustějších a nejzachovalejších končin světa. Už dávno neplatilo, že za divočinou se jezdí na Aljašku, do Kanady, Tibetu nebo na Nový Zéland. Všechna tato místa už byla dávno pozměněna člověkem. Na Zemi byla civilizací nedotčena vlastně už jen Antarktida. A odlehlá severní Sibiř…

Přátelé ho od cesty zrazovali. Prý je nerozumné cestovat sám, když jeden nikdy neví, co se může stát, a že může potřebovat lékařskou nebo jinou pomoc, kterou mu nebude mít kdo poskytnout.

„Nebyl jsem nemocný deset let,“ odrážel jejich námitky. „A beru si s sebou slušně zásobenou lékárničku.“

Také úroveň radiace je prý stále tak vysoká, že ohrožuje lidské zdraví. Ale poslední nadzemní jaderný výbuch se zde uskutečnil před více než pětadvaceti lety, a zkušenosti z ukrajinského Černobylu ukazovaly, že po tak dlouhé době se příroda i hladina radiace vracejí do normálu. Vždyť okolí Černobylu bylo dokonce nedávno vyhlášeno národním parkem! Dvě desetiletí bez přítomnosti člověka tu daly vzniknout unikátní ekozóně s neuvěřitelnou bohatostí flóry a fauny, která každý rok přilákala desetitisíce turistů. „Radiace bude nízká,“ trval na svém, ale nakonec se nechal přemluvit, aby si s sebou vzal pro všechny případy Geiger-Müllerův počítač.

Stan značky North Face za jeho zády slabě šustil ve větru, vítr mu nadouval goretexovou bundu a kalhoty od stejného výrobce, bylo asi osm stupňů nad nulou, tedy teplo.

Jako poslední vyfotil torzo uhynulé trpasličí břízy na pozadí rudého slunečního disku, zaostřil přitom na kůru a disk v pozadí se příjemně oranžově rozmazal.

„Za tohle se šéf nedoplatí,“ řekl nahlas. Byl zvyklý mluvit sám k sobě, a neviděl na tom nic špatného.

„Jsem tu už přes dva týdny o samotě, tak co? Horolezci, kteří lezou sólově v Himalájích, také mluví se svými přáteli nebo příbuznými. Messner vypověděl, že při sólo výstupu na Everest hovořil s bratrem Güntherem, který byl už osm let po smrti. Prý byl reálnější než skuteční lidé. Hermann Buhl se při slavném sólovém prvovýstupu na Nanga Parbat dokonce roztrojil. Prostě vedle něj šli najednou další dva lidé, kteří mu pomáhali snášet útrapy cesty a radili mu ohledně dalšího postupu. Takže cvok nejsem…“

Hermanna Buhla obdivoval nejvíc. Toho neduživého rakouského chlapíka, kterého za druhé světové války neodvedli do armády pro celkovou tělesnou slabost, a který po válce dokázal ujet za jediný den dvě stě kilometrů na kole, provést prvovýstup nějakou stěnou východních Alp, pokud možno za co nejhoršího počasí, v noci nebo v zimě, a pak šlapat dvě stě kilometrů zpátky. Jeho slavný výstup na Nanga Parbat, kde předtím zahynulo třicet horolezců, trval dvaačtyřicet hodin, na vrchol se doplazil po čtyřech, žízní polykal sníh, lehal si únavou do sněhu a zase vstával, potácel se poloslepý pod Rakhiotským štítem, a nakonec při sestupu musel strávit noc vestoje na úzké římse v osmi tisících metrech, bez stanu i spacáku, což se rovnalo sebevraždě, kdyby šťastnou shodou okolností nebyla ta noc jednou z nejteplejších za celé století… Na vrchol se vydal jako černovlasý kudrnatý chlapík s čertovským výrazem v očích. O dva dny později sestoupil do základního tábora jako šedovlasý stařec s tváří zbrázděnou nadlidským utrpením a omrzlinami.

Jsem trochu jako on, pomyslel si Bruner. Taky se stále někam osaměle plahočím…

Zakusil, jaké to je přejít na lyžích Grónsko nebo kašlat krev ve výškovém táboře na Čo-Oju. Tam ho hra na hrdinství přešla. Byl rád, když se z Grónska vrátil jen se zápalem plic. Na Čo-Oju to bylo horší. Plicní edém, který dostal ve třetím táboře ve výšce 7600 metrů, je stoprocentně smrtelný, pokud člověk okamžitě nesestoupí. A on sestoupit odmítl. Zachránili ho kamarádi: i přes jeho protesty ho oblékli, vytáhli za ruce ze stanu a dovlekli dolů do základního tábora, kde ho doktor po pár dnech vysekal z nejhoršího.

A tak se vrátil z Himalájí bez vrcholu, zato s omrzlinami na rukou i na nohou. Dva měsíce si poležel v nemocnici, přesto se mu do prstů levé ruky už nikdy nevrátila dřívější hybnost a cit.

Krátce po návratu z expedice požádala jeho žena Marcela o rozvod. Soud jí přiklepl i obě děti: dvanáctiletou Kristýnku a pětiletého Jakuba, a taky jejich byt.

Ze dne na den se stal osamělým člověkem a bezdomovcem.

Musel začít od nuly. Vlastně ne tak docela, měl svoje fotografie. Půjčil si peníze, zařídil si pěkný podkrovní ateliér a jedinou společností v posledních třech letech mu byly akvarijní rybičky, leguán Zorro a přátelé z práce.

„Nezlezl jsem žádný himalájský vrchol, ale naučil jsem se fotografovat, brácho. Nikdo, kdo to nezkusil, nepochopí, jaké to je sundat si v sedmi tisících metrech a v mínus třiceti stupních rukavice jen proto, abys udělal pitomou fotku. Srdce ti v té výšce tluče tak, že ti zaléhá v uších, a kůži na prstech ti mráz během několika vteřin spálí doběla…

Ale vyplatilo se. Fotky mi otiskli v prestižním časopise zaměřeném na adrenalinové sporty. A od té doby fotografuji.

Když byl hotov, vlezl zpátky do stanu a nakopíroval fotografie do paměti notebooku. Pak stan zavřel a ze saní schovaných pod apsidou vyštrachal plynový vařič, příbor a dehydratované kuře na smetaně. Z kanystru dolil do ešusu vodu a vařič začal konejšivě syčet namodralým plamenem.

„To by mě zajímalo, jestli je ta voda radioaktivní,“ zauvažoval nahlas. „Doufám, že ne…“ Sáhl do kapsy bundy, nahmatal nejdříve pouzdro o velikosti dlaně, GPS a pak i G-M počítač. Zmáčkl tlačítko on, na displeji krátce blikly čtyři osmičky a vzápětí je vystřídala dvanáctka.

„Dvanáct mikrosievert. To je docela dobré. V Praze ukazoval osm a u mě v pracovně čtrnáct.“

Kamarád, primář na rentgenologii, ho poučil o bezpečných hodnotách.

„Dokud je záření pod padesát mikrosievert, nemáš se čeho bát,“ řekl a přitom mu ukázal barevný graf. „Televize vyzařuje asi třicet mikrosievert. Sto mikrosievert už je zvýšená hodnota. Dvě stě začíná být zdraví nebezpečných. A hodnoty přes tisíc jsou smrtelné.“

Voda začala vřít, vysypal do ní obsah sáčku.

„Lidé z města nikdy nepochopí, co znamená teplo vařiče, jeho syčení… To syčení je život, brácho. Když se ti v sedmi tisících porouchá vařič, musíš okamžitě sestoupit, jinak zemřeš. Neuvaříš si totiž ze sněhu vodu a zabije tě dehydratace. Ve velkých výškách musíš pít, hodně pít…“

Zamíchal obsah ešusu a vypnul vařič. Slunce zastínil mrak ve tvaru čočky, altocumulus lenticularis, příznak dobrého počasí. Ze směru od ostrova Vajgač se blížilo tisícihlavé hejno kachen, které hledaly potravu v nedalekých bažinách.

Usrkl z ešusu a jeho vnitřnostmi se rozlilo teplo. „Stejně patřím k těm šťastnějším. Kolik horolezců se z Himalájí nevrátilo… Buhl, Fischer, Rutkiewiczová, Kukuczka… nebo Renato Casarotto z K2 v roce 1986. Vyrazil na sólový výstup, zatímco jeho žena Goretta na něj čekala v základním táboře. Před odchodem jí slíbil, že je to jeho poslední výstup. A že nebude riskovat. Slovo dodržel. Tři sta metrů pod vrcholem se zhoršilo počasí, a tak se rozhodl pro návrat. Sestoupil až na údolní ledovec, základní tábor měl na dohled, když se propadl do trhliny hluboké čtyřicet metrů. Pád přežil, ale vážně se zranil. Kamarádi ho z trhliny vytáhli, zemřel Gorettě v náručí.

Když jsem se vrátil z Čo-Oju já, Marcela řekla: „Sbal si svý věci a vypadni. Už tě nechci nikdy vidět, ty jeden podělanej sobče!“

Tak nevím, kdo z nás dvou měl nakonec větší štěstí, Renato…

Dehydratovaná strava neměla valnou chuť, ale Bruner byl vděčný i za ni. Nikdy si nepotrpěl na dobré jídlo.

V základním táboře jsem do sebe dostal během prvního týdne jen deset lžiček polívky a čaj. Čaj je vůbec zázrak: zahřeje, nasytí a zlepší náladu.

Když dojedl, nechal vařič ochladnout, a na nebi se mezitím roztáhl bílý závoj cirrů, předzvěst blížící se fronty a deště.

Z kapsy vylovil černou krabičku o velikosti dlaně, satelitní navigační systém GPS, a zapnul ho. Displej ukázal jeho přesnou polohu a nadmořskou výšku. Bruner navolil v menu Zobrazit mapu. Okamžitě se rozsvítila mapa Jižního ostrova s rozlišením do deseti metrů. Jeho stanoviště bylo označeno žlutým křížkem a červená linie ukazovala trasu, kterou si vybral pro pochod. Klikatila se údolími a planinami, vyhýbala se horám, roklím a bažinám. Přece jen za sebou táhl na speciálních saních téměř metrák jídla a dalšího materiálu. Přístroj zaznamenával i čas a délku pochodu. Zatím ušel 287,8 kilometru za 104 hodin a 13 minut.

Pak složil stan a všechny věci naložil na sáně. Nasadil si lyže upravené pro jízdu po trávě, zapřáhl se do popruhů kolem pasu a ramen, zapíchl do země hroty trekových holí a pomalu se vydal k severu.

Liják, velké kapky smíšené se sněhovými krupkami, ho zaskočil sotva po hodině chůze, a tak musel postavit stan jen pár kilometrů od předešlého stanoviště. V noci se přihnala bouře, cloumala stanem, křičela a sténala, a pak se vytratila se slábnoucími záchvěvy plátna. Vyšel Měsíc a obloha se projasnila, zem rychle chladla a ráno se vytvořila hustá mlha.

Bruner se převalil ve svém péřovém spacáku do mínus pětadvaceti stupňů na záda. Celou noc se nemohl zbavit pocitu, že slyší lidské hlasy a nějaké volání. Ale asi to byl jen vítr.

Každopádně je focení v háji. Fotky mlhy se ještě nikomu nepovedlo prodat. Nevadí, aspoň si odpočinu. Tady špatné počasí stejně dlouho nevydrží. Zvedne se vítr, a bude po mlze.

Z tepla spacáku ho vyhnal až nutkavý pocit plného měchýře. To už bylo ráno a slunce se opět dralo vzhůru, poté co se jen letmo dotklo obzoru.

Zip spacáku zabzučel do ticha, a po něm i zip stanu. Ztuhlými prsty si nasadil boty, navlékl polartekovou mikinu, rozhrnul apsidu, vykoukl do venkovního světla.

A strnul.

První, co uviděl, byly cizí nohy.

2

Plukovník Alexandr Jefimovič Zinovjev vypadal na padesát, ale ve skutečnosti mu bylo teprve třiačtyřicet let. Velitelem letecké základny v Murmaňsku byl jmenován po ukončení kariéry stíhacího pilota. Jako jeden z mála nevyužil možnosti odejít do civilu s tučnou rentou po dvacetileté službě, místo toho se upsal armádě na dalších pět let. Teď mu zbývalo do důchodu ještě třináct měsíců. A problémy, které musel řešit v posledních týdnech, ho děsily.

Začalo to někdy v polovině června. Tehdy zachytila obsluha radaru těleso, které se prohnalo nad Skandinávií ve výšce patnáct kilometrů rychlostí překračující Mach 7. Přitom provedlo několik manévrů, při kterých přetížení dosáhlo těžko uvěřitelných 50 G. Jenže takové letadlo oficiálně ani neoficiálně neexistovalo, tím si byl Zinovjev jistý, a to nejen v Rusku, ale ani ve Spojených státech.

Raketa možná, ale letadlo ne.

Nejrychlejší letadlo historie, americké X 15, dosáhlo v roce 1967 rychlosti Mach 6,71. Jenže do vzduchu se dostalo na hřbetě upraveného boeingu a samotný rychlostní rekord padl až ve vysoké atmosféře nad osmdesáti kilometry, kde je vzduch tak řídký, že jde prakticky o vakuum. Navíc X 15 svým raketovým motorem a konstrukcí patřilo spíše mezi rakety než letadla. Materiál schopný vydržet rychlost Mach 7 v „normální“ atmosféře, a motor schopný takovou rychlost vůbec vyvinout, podle Zinovjeva nebyl na světě k dispozici.

Neuběhl ani týden, a zachytili další podobný předmět: letěl rychlostí Mach 8 východně od Špicberk a z radaru zmizel po dvanácti sekundách. Pak už to šlo rychle za sebou: pozorování nad mořem i nad pevninou, v nejrůznějších výškách, ale vždy při rychlosti až třikrát převyšující rychlost běžných stíhacích letadel. Zinovjev vše ohlásil na velení Severního okruhu. Tam mu řekli, že už o problému vědí z hlášení civilních letadel, vojenských lodí i satelitních snímků.

Zinovjev na jejich doporučení zavedl Knihu hlášení o mimořádných událostech, kam obsluha radaru zapisovala podezřelá pozorování, a samotná radarová data se pak posílala vojenským internetem do Moskvy. Jen včera měli tři takové události. Chlapci od radarů už začínali být nervózní, po základně se šířily nejrůznější historky o tajných zkouškách Američanů i zelených mužíčcích, což morálce mužstva rozhodně neprospívalo.

Dnešní radarový kontakt, bílý bod na zelené obrazovce, se od všech předchozích lišil tím, že se vůbec nepohyboval. Vznášel se ve výšce kolem deseti kilometrů ve vzdálenosti pouhých 247 kilometrů od základny, a nezdálo se, že by hodlal v nejbližších minutách někam zmizet.

Alexandr Jefimovič Zinovjev se po krátkém telefonátu s velením Severního okruhu rozhodl, že této okolnosti využije…

Major Gennadij Volkov vystartoval 13. července v 9:33 ráno ze základny v Murmaňsku na stroji Su-47 přezdívaném berkut, tedy orel skalní. Tento nadzvukový stíhací letoun generace 4,5 se poprvé představil světu v roce 1997 a hned vzbudil pozornost negativní geometrií křídel, která mu zaručovala vynikající obratnost při podzvukových rychlostech, supermoderní výzbrojí a prvky stealth technologií.

Zinovjev si však vybral zrovna tento letoun z jiného důvodu. Ačkoli byl Su-47 v mnoha ohledech unikátní, vyrobeny byly pouze dva kusy tohoto stroje. Nikdy proto nebyl zařazen do výzbroje ruské armády, a oficiálně šlo o letoun určený pro výcvik pilotů. Zinovjev uvažoval v tom smyslu, že pokud o stroj přijde, bude lepší přijít o výcvikový letoun než o letoun bojový.

Volkov nabral severovýchodní kurs, výšku 8600 metrů a mírně nadzvukovou rychlost Mach 1,2. Obloha, v této výšce už více černá než modrá, byla bez mráčku. Hluboko pod sebou viděl zelenou plochu poloostrova Kola zbrázděnou tisíci modrými oky ledovcových jezírek a stužkami řek, a stádo sobů putujících k severu. Pak pevnina skončila několika ostrůvky a dole se rozprostřelo třpytivě modré Barentsovo moře.

Volkov měl na stíhacích letounech nalétáno přes šest tisíc hodin. Při sedmnácti bojových misích v Sýrii a u Kurilských ostrovů svedl pět vzdušných soubojů a připsal si tři sestřely, za které si vysloužil povýšení na majora. Ve čtyřiatřiceti letech patřil k nejzkušenějším stíhačům ruského letectva. Přesto ho už od startu provázel nepříjemný pocit, kterého se nezbavil ani nahoře.

Dneska to bude jiné než obvykle…

Hodiny ukazovaly čas 9:42:17. Do okamžiku přiblížení s objektem zbývalo necelých pět minut. Volkov zřetelně cítil vlastní pot, který mu stékal pod kyslíkovou maskou kolem uší a na zátylku. Ani se nestačil rozloučit se svou malou dcerkou.

Dneska má Táňa narozeniny, a já jí slíbil, že půjdeme do ZOO.

Stiskl pevně joystick nahrazující tradiční knipl a provedl několik vodorovných vrutů. Stroj poslechl, jako by byl prodloužením jeho vlastní paže. Přetížení 3 G ho vmáčklo do pilotního křesla. Pak zpomalil, zvedl prudce předek letadla a udělal kulbit, legendární manévr, při němž stroj provede ve vzduchu kotrmelec. Podařilo se mu to bez nejmenších problémů. Svět za sklem kabiny se během zlomku vteřiny protočil o 360°.

A nesmyslné myšlenky byly rázem pryč.

Volkov vyrovnal horizont a zvýšil rychlost zpátky na Mach 1,2. Nebe bylo stále čisté, viditelnost výborná. Přelétl očima LCD displeje. Všechno fungovalo bezvadně. Dvě minuty a třicet sekund do setkání.

„Tady alfa tři dva osm,“ ohlásil se kontrolní věži. „Dvě minuty a dvacet sekund do setkání.“

Na okamžik se jeho hlas odmlčel. Daleko vpředu na jedenácté hodině se něco stříbrně zalesklo.

„Navázán vizuální kontakt s cílem,“ oznámil klidným hlasem Volkov. „Na jedenácté hodině, výška asi deset tisíc metrů. Vystoupám do devíti pěti set.“

„Rozumím, tři dva osm,“ ozvala se věž sytým mužským basem. Volkov okamžitě poznal Jarcova. Kdysi létali spolu, ještě na Mig-29. Přítelův hlas byl jasný a téměř nezkreslený praskáním statické elektřiny. Jako by seděl v sedadle hned za ním. Ale Volkov byl v kokpitu letadla sám. Velitel základny nechtěl riskovat ztrátu dvou mužů.

„Potvrzujeme přítomnost cíle v uvedené oblasti,“ pokračoval Jarcov. „Cíl se vznáší na místě.“

Ve vysílačce zapraskalo a pak se ozval jiný hlas, starší a autoritativnější, hlas Zinovjeva: „Tady alfa jedna. Alfo tři dva osm, zapni kamery a proveď průlet kolem objektu.“

„Rozumím, alfo jedna,“ oznámil Volkov a jemně zatáhl za joystick k sobě. Šedá špička letounu se zvedla vzhůru. Na výškoměru rolovala čísla směrem nahoru: 8700, 8750, 8800…

Volkov vystoupal do devíti a půl tisíce metrů. Do setkání zbývala minuta a deset sekund. Objekt se přiblížil natolik, že rozeznával jeho tvar: jednolitý bílo-šedý válec bez jakýchkoli výstupků nebo nerovností, pomalu rotující kolem své osy. Jeho délku odhadl na deset až dvacet metrů, šířku na polovinu.

Je velký jako moje letadlo, napadlo ho bezděčně. Zapnul kamery na křídlech. Pokud udrží stávající kurs, proletí ve vzdálenosti sedmi set metrů od válce.

Je to moc, nebo málo?

Volkov snížil rychlost na Mach 1,1. „Tady alfa tři dva osm,“ ohlásil. „Do maximálního přiblížení zbývá dvacet vteřin.“

Ve vysílačce to zachrčelo a pak se ozvalo: „Rozumím, tři dva osm. Hodně štěstí.“

To budu potřebovat, pomyslel si Volkov.

Světlana nastartovala terénní UAZ, kterému však nikdo neřekl jinak než gaz podle legendárního ruského džípu sedmdesátých a osmdesátých let, a vyrazila k místu, kde včera viděla stát osamělý oranžový stan.

Kdo to jen může být? Nějaký zbloudilý Skandinávec? Americký špion? Eskymák? Ruský lovec, který tu bez úředního povolení pytlačí kvůli drahým kožešinám?

Ať uvažovala sebevíc, na řešení hádanky nepřišla. Ale rozkaz zněl jasně. Ať je to kdokoli, nemá tu co pohledávat. Zvlášť teď…

Gaz si hravě razil cestu nerovnou severskou divočinou, drtil pod koly křehkou flóru klíčící jen dva měsíce v roce z věčně zamrzlé půdy.

Vyrazila brzy ráno, noční mlha už se rozpustila, takže navigace jí nečinila sebemenší potíže.

Ale když za hodinu a půl dorazila na místo, kde měl stát oranžový stan, našla už jen slehlou trávu.

„Sakra!“ zaklela.

Prohledala okolí a všimla si dvou rovnoběžných stop jako po běžeckých lyžích. Směřovaly k severu. Vrátila se ke gazu a vytáhla z palubní desky dalekohled. Ve vzdálenosti asi jeden a půl kilometru zahlédla načervenalý puntík.

Naštěstí není daleko…

Dalekohled odložila a chvíli se přehrabovala v přihrádce ve dveřích řidiče, než nahmatala předmět s rukojetí a krátkou hlavní. Strčila si ho za opasek na zádech. Pak si ve zpětném zrcátku upravila vlasy a klíčky od džípu si vsunula do náprsní kapsičky.

„Dojdu si pro tebe pěšky,“ pomyslela si nahlas.

Bruner se před stanem napřímil a neznámá žena o krok couvla.

„Kdo jsi?“ zeptal se česky a hned nato rusky: „A odkud se tu bereš?“

Mladá světlovlasá žena v zelené péřové bundě a tmavých oteplených kalhotách překvapeně zamrkala dlouhými řasami. „Miňa zavút Světlana. Jmenuji se Světlana. Ja z bázy Ignatěvskij. Kdo jsi ty?“

„Já jsem Petr,“ řekl Bruner a napětí polevilo. Ačkoli ho dívka v první chvíli vylekala, teď se už usmíval.

Světlana se také usmála. „Pjotr Balšoj,“ špitla a Bruner se téměř rozesmál. Se svými sto devadesáti třemi centimetry ji převyšoval téměř o hlavu.

Bruner přikývl. „Jsem fotograf. Přijel jsem z Prahy, to je v České republice, abych tady něco nafotil a napsal reportáž o zdejší přírodě. Je tu opravdu nádherně. Byla jsi někdy v Praze?“

Světlana zavrtěla hlavou a její nádherné vlasy se rozletěly do stran. „V Praze ne, jen v lázních v Karlových Varech.“

Zasmál se. „No jasně. Ale co tady vůbec děláš, sama v takové pustině?“

„Nejsem sama a tohle není žádná pustina,“ namítla. „Pracuji na meteorologické a rybářské stanici asi pětatřicet kilometrů odtud.“

„Třicet pět kilometrů!?“ užasl Bruner. „To jsi šla takovou dálku pěšky? A proč?“

„Já jsem sem nešla,“ opravila ho Světlana. „Já jsem přijela gazem. Sbírám po ostrově vzorky pro Lomonosovovu univerzitu, katedru geologie. Dělám tam disertaci.“

Bruner se usmál. „Aha. Ale stejně je to neuvěřitelná náhoda, potkat někoho na ostrově, kde žije jen pár lidí a který má rozlohu větší než Česká republika!“

„To tedy ano,“ přikývla Světlana. Také se usmívala a neposedný vítr jí vháněl vlasy do tváře. „Chceš se k nám podívat? Zvu tě na něco ostřejšího, Petře Veliký.“

Bruner se rozesmál. „Takové pozvání nemohu odmítnout. Ale co všechny mé věci?“ Ohlédl se k plně naloženým saním a stanu. „Ty se do gazu nevejdou.“

„Schovej je do stanu,“ řekla dívka a odhrnula si vlasy z očí. „Tady se nic neztratí. Vezmi si jen to nejcennější. Kameru, doklady, telefon…“

„Jasně,“ Bruner se na chvíli ztratil ve stanu, a když pak vylezl, zeširoka se usmíval. V pravačce držel láhev průzračné tekutiny.

„To abychom měli co pít,“ vysvětlil.

Světlana se rozesmála. „A to si myslíš, že my Rusové jsme na suchu?“

Oba vykročili k dívčinu džípu, Bruner se ještě jednou ohlédl. Oranžový stan se mírně prohýbal ve větru, všude kolem vládl klid a mír.

„Co v tom máš? Vodku?“ zeptala se.

„Něco lepšího. Slivovici.“

Dívka se nechápavě zamračila.

„Ta se pálí ze švestek,“ přiblížil jí Bruner a tentokrát se dívka zatvářila opravdu překvapeně.

„A to se dá pít?“

„Samozřejmě. Sama uvidíš.“

Světlana pohodila hlavou. „To jsem zvědavá,“ řekla, ale moc přesvědčivě to neznělo.

Překonali dvě terénní vlny a za tou druhou stál na okraji kaluže zamrzlé vody terénní vůz ruské výroby UAZ pro čtyři osoby.

No tohle…

Bruner nepatrně zvolnil. Jeho mozek se konečně přepnul z překvapeného do racionálního módu.

Kde by se tady v pustině vzalo auto? A proč zrovna tady? Narazit tu na vůz je prakticky stejně nepravděpodobné jako zahlédnout antonova…

Vsunul pravačku do kapsy bundy a nahmatal satelitní telefon. Pak levačkou zkontroloval druhou kapsu.

Proč jsem tak napjatý? Co to se mnou je?

Jeho prsty narazily na kožené pouzdro vystřelovacího nože. Ten dotek ho uklidnil. Ne, že by se chystal zbraň použít.

Je to jen pro všechny případy…

První průlet kolem válce se zdařil bez problémů. Objekt visel na místě a jen se mihl kolem Volkova v bočním okénku.

„Máme obraz, tři dva osm,“ potvrdila věž. „Vrať se na úroveň objektu a proveď maximální bezpečné přiblížení.“

„A to je jaké?“ zeptal se Volkov. Byl to samozřejmě vtip.

„Proveď maximální, ale bezpečné přiblížení k objektu,“ zopakovala věž bez špetky humoru.

„Rozumím,“ odpověděl Volkov a naklonil stroj na bok do zatáčky. Nikdy se o UFO nezajímal, i když věděl, že jiní piloti občas hovořili o setkáních s neidentifikovatelnými létajícími objekty. Slyšel i o případech, kdy došlo k boji, v Polsku nebo nad Izraelem.

Daleko běžnější byla záhadná radarová echa, o kterých se na základně živě diskutovalo, a která mizela stejně rychle, jako se objevovala. Ale tohle těleso tu zůstávalo, jako by na něj čekalo.

Co je ještě bezpečné? zeptal se sám sebe, když vykroužil celých sto osmdesát stupňů a nalétal na druhé přiblížení. Zůstala za ním elegantní bílá smyčka kondenzovaných par, jediný oblak v dohledu.

„Třicet dva sekund do setkání,“ oznámil.

V Su-47 jsou informace pilotovi předávány pomocí čtyř LCD displejů. Na jednom se podle potřeb pilota zobrazují informace z radiolokátoru, IR zaměřovače, televizní kamery a laserového dálkoměru pro řízení a kontrolu palby. Na druhém se zobrazují letové hodnoty, navigační informace a data přistávacího systému ILS. Na dalších dvou obrazovkách je stav výzbroje, pasivní radar, systém navádění, pozemní a vzdušné cíle. Informace lze zobrazit na kterémkoliv displeji podle výběru pilota. K dispozici je i HUD, neboli průzorový displej, pilotovi se při něm promítají důležité informace na sklo přímo před oči.

Volkov přelétl pohledem všechny čtyři displeje. Zaváhal, jestli nemá vložit neznámý letící objekt jako případný cíl.

Možná později.

Stáhl levačku zpátky a plynovou pákou zpomalil na podzvukovou rychlost, pak zapnul HUD a namířil špičku letadla přímo do středu válce.

Vlastně ne tak úplně do středu. Naplánoval si průlet tak, aby válec minul v bezpečné vzdálenosti.

Čtyři metry stačí…

Volkov měl pocit, jako by se na něj řítil obří kontejner, na zlomek sekundy mu zůstal viset přímo nad hlavou a vzápětí se propadl do nicoty za stíhačkou.

„Tady alfa tři dva osm. Úkol splněn,“ oznámil do vysílačky. Dlaň měl celou zvlhlou. Otřel si ji do kombinézy. Vysílačka zapraskala, ale neozval se žádný hlas.

„Tady tři dva osm. Úkol splněn,“ zopakoval. „Ozvěte se.“

Odpovědí mu bylo ticho.

Volkov si poklepal na přilbu. Nic. Očima zkontroloval přístroje. Avionika fungovala bezchybně. V duchu pokrčil rameny. K návratu na základnu ani k přistání spojení nepotřebuje. Dokonce by si mohl i schrupnout. Palubní počítač by zvládl návrat sám.

Za deset minut jsem doma, pomyslel si.

To ještě netušil, jak hrozivě se mýlí.

3

„Viděla jsi včera to letadlo? Antonov An 124?“ zeptal se Bruner. „Přeletěl nad námi směrem na sever.“

Už byli na cestě téměř hodinu a džíp poskakoval na terénních nerovnostech natolik, že nebýt pásů, vypadl by z auta ven.

Je to jako jízda na býkovi při rodeu…

„To myslíš to obrovské transportní letadlo?“ Světlana mu věnovala krátký pohled a vrátila se k řízení gazu.

Řídila jej jako zkušený pilot nějaké rallye. Vyhýbala se mělkým jezírkům a bažinatým rovinám, kde by mohlo těžké auto zapadnout, a raději volila cestu přes skálu a kamení, i když to často znamenalo odbočení z kursu.

Jede skoro jako Loprais na Dakaru…

„Ano, přesně to.“

„Kde by se tu vzalo? Tady přece není žádné letiště!“ namítla a přidala plyn.

„No právě!“ pokusil se Bruner překřičet motor a pak se instinktivně chytil postranice, protože se gaz nečekaně zhoupl dolů z prudkého kopce.

„Musel jsi se splést, Petře. To nebyl An 124, ale nějaké menší letadlo.“

„Byl to An 124, Ruslan, vím, jak vypadá, viděl jsem ho při letecké show u nás v republice,“ trval na svém Bruner.

„Tak nad tebou jen prolétalo,“ řekla bezstarostně Světlana. „Možná letělo přes pól někam do Kanady. Cesta přes pól je kratší.“

„Vím, že je to přes pól kratší, ale to letadlo letělo jen pár stovek metrů nad zemí. Přistávalo nebo vzlétalo. Spíš to první.“

Světlana neodpověděla. Gaz řízl zatáčku kolem velkého balvanu tak prudce, že prosvištěl okolo kamene po dvou kolech…

„Kde ses naučila takhle řídit?!“ vykřikl.

„Kde asi? V Rusku!“ skoro se rozesmála. „Už jsi někdy jel po našich silnicích?! Na venkově? A v zimě?“

„Naštěstí ne,“ přiznal.

Gaz nadskočil na terénní vlně, země se najednou zalomila prudce dolů. Otevřel se jim úžasný výhled. Hluboko pod nimi končila pevnina a začínal oceán. Moře se ocelově lesklo a ve zpěněných vlnách skotačilo hejno racků. A v nejužším místě zátoky se zvedal tenký proužek kouře vycházející z komína oprýskané, šedivé plechové boudy.

„Éto náša báza. To je naše stanice,“ řekla Světlana a zvedla nohu z brzdy.

Brunerovi připadalo, že se z prudkého srázu řítí volným pádem. Zvedl se mu žaludek, ale Světlana se jenom usmívala. A dlouhé vlasy za ní vlály jako andělská křídla.

Jako vše ruské byla i zdejší meteorologická stanice vybavena velmi skromně a nanejvýš provizorně. Tvořila ji hlavní budova, v podstatě plechová bouda o délce 12 metrů a šířce 5 metrů, postavená na dřevěných kůlech metr nad zemí, a dvacet metrů vzdálený sklad potravin, barelů nafty, nářadí a všemožného materiálu, vybavený dieselovým generátorem. Ten běžel téměř nepřetržitě, dodával elektrickou energii meteorologickým čidlům a stanici, kterou také vytápěl. Mezi skladem a stanicí se tyčil do výše pětimetrový stožár s meteorologickými čidly a anténou. Podle Světlaniných slov ale rádio stanice v současnosti nefungovalo a čekalo se na nějaké náhradní díly. Vedle skladu se pak krčila toaleta z hrubých dřevěných fošen.

Pitnou vodu přivádělo do stanice tenké černé potrubí z jezírka třicet metrů nad stanicí. Teplou vodu bylo možné pořídit jen ohřevem studené, osazenstvo stanice se mylo v provizorní sprše za hlavní budovou, kde se ve výšce dvou metrů plnil dešťovou vodou černě natřený a původně naftový barel, v němž se voda ohřívala působením chabého slunečního světla z ledové na vlažnou.

Hlavní budova stanice sestávala pouze ze dvou místností: laboratoře s kuchyňským koutem a společné ložnice. Laboratoř začínala hned za těžkými železnými dveřmi, lemovaly ji dva dlouhé dřevěné stoly s jednoduchým laboratorním vybavením, geologickými kladívky, miskami, pytlíky, hromadou papírů, map a starých novin, pod stoly byly naskládány krabice, zřejmě se vzorky hornin. Poslední metr laboratoře zabírala kuchyňka s propanbutanovou lahví a vařičem, kávovarem, desetilitrovou plastovou nádrží na vodu a umyvadlem s mýdlem a ručníkem.

Z laboratoře vedly oprýskané dveře do ložnice s pěti palandami těsně u sebe a přímotopem v rohu. Úplně vzadu stály šatní skříně neurčité barvy s dvířky, které už dávno vypadly z pantů, neustále vrzaly a nedaly se dovřít. Na třech palandách se povalovaly deky.

„Teď jsme tu jenom tři,“ uhádla Světlana Brunerovy myšlenky. „Můžeš si odložit, je tu celkem teplo.“ Sama už péřovou bundu hodila na jednu z postelí a v lehkém červeném svetříku se skláněla nad vařičem. Otočila kohoutkem, plyn zasyčel a vzápětí vyšlehl i modrý plamínek.

„Budeš chtít kávu, nebo čaj?“ zeptala se, zatímco stavěla na hořák asi litrový hrnec vody. „Docela jsem tou jízdou promrzla.“

„Mně je teplo,“ řekl Bruner. „Ale dám si kávu, díky.“

Světlana jen mrkla na jeho značkové oblečení, otočila se zpátky k vařiči a z přihrádky u stropu vylovila krabičku Tchibo café.

„No jo, pán má to nejlepší vybavení, skoro jako by se chystal do Himalájí,“ zavtipkovala.

„Já jsem byl v Himalájích,“ opáčil. „Před dvěma lety, na expedici na Čo-Oju. Nedostal jsem se až na vrchol, ale došel jsem dost vysoko, asi do výšky sedm tisíc šest set metrů, do zóny smrti. Ale přežil jsem…“

Zasmála se. „To vidím.“

Voda už začínala vřít, nalila ji do dvou plechových hrnků a ten větší podala Brunerovi. „Vot káva. Cukr?“

„Ne, díky. Nesladím.“ Bruner opatrně usrkl. Nápoj byl vynikající. „Je skvělá!“ pochválil ji.

Dívka se usmála. „Máme jen to nejlepší!“

„A co budeme dělat pak?“ zeptal se. „Až dopijeme?“

„Atdycháť. Odpočívat,“ řekla dívka a nepřestával se na něj usmívat. Pára z hrnků už zamlžila skla jediného okna u stropu. Ve stanici bylo příjemně teplo, a on cítil, jak mu do hlavy stoupá únava.

Podezřele silná únava…

Už skoro necítil nohy a jeho svaly se měnily v bláto. Odložil hrnek na stůl. Ruka se mu citelně chvěla. Nedokázal ten nezvyklý třes zastavit.

Co to sakra je!?

Světlana se usmívala. Zamlžené nebylo jen okno, ale už i vnitřek bázy. Otevřel ústa, ale nevyšel z nich jediný zvuk.

„Co jsi říkal, Petře?“ Světlanin hlas přicházel z obrovské dálky.

A pak se rozlétly venkovní dveře a v obdélníku oslepujícího světla se zjevila široká postava s hučkou na hlavě.

Poryv studeného vichru Brunera vyburcoval. Vítr mu zafičel kolem uší, zhasl plamen vařiče a převrátil několik papírů. Malátnost zničehonic zmizela.

„Durák!“ osopila se na příchozího dívka a schoulila se zimou. „Kamuníst! Zavři ty dveře! Pouštíš sem mráz!“

Muž za sebou beze slova zavřel a sundal si kožešinový kabát i čepici. Teď už nevypadal tak impozantně. Mohlo mu být kolem pětapadesáti, měl hnědé vlasy, upřímné modré oči a hodně vrásčitou tvář.

Námořník. Nebo rybář, napadlo Brunera.

Ať už byl příchozí kdokoli, Bruner k němu okamžitě pocítil sympatie. Muž se na něj usmál a podal mu dlaň velkou spíš jako žraločí ploutev. V zarostlé tváři mu chyběly všechny přední zuby a jeho nos byl žilnatý a zarudlý, nejspíš častým popíjením národního nápoje.

„Menjá zavút Stěpan,“ řekl muž. „Jmenuji se Stěpan. Vítej na stanici, maladěc.“

„Ztratili jsme s tři dva osm spojení, pane,“ oznámil na věži Jarcov. V jeho tváři ozářené zeleným světlem obrazovek se zalesklo bělmo.

Zinovjev se k němu sklonil a Jarcov mu předal sluchátka.

„Tady alfa jedna, tady alfa jedna!“ zvolal do mikrofonu Zinovjev. „Tři dva osm, ozvěte se! Tři dva osm, ozvěte se!“

Vysílačka zapraskala a ztichla.

„Volkov je stále ve vzduchu a vrací se, pane,“ řekl Jarcov a ukázal prstem na drobný bod, který se přibližoval do středu obrazovky. Druhý bod zůstával nehybný.

„Vypadla mu jen vysílačka, pane. To je běžný…“ Jarcov větu nedokončil.

Na obrazovce před ním se neznámý objekt pohnul. Vlastně vystřelil jako raketa, přímo vstříc Su-47.

Volkov měl pocit, že se v jediném okamžiku všechno zbláznilo. Displeje zhasly, zablikaly a naskočily na nich nesmyslné hodnoty. Rozezněl se alarm. Budíky se rozzářily červeně a varovaly, že vysadilo všechno od motorů až po klapky na křídlech. Přitom motory burácely úplně normálně. Hlásič požáru indikoval požár v kabině. Ale nic takového v ní nebylo…

Najednou jedním z displejů prolétl signál ze speciálního strážního systému umístěného na zadních křídlech, systém varující před protiletadlovou raketou. Volkov otočil hlavu. Na okamžik neviděl nic, oslepený sluncem. HUD během desetiny sekundy ztmavil sklo. Ale desetina sekundy byla příliš dlouhá doba na to, aby mohl zabránit srážce.

Na věži bylo ticho jako v hrobě. Neznámý objekt se prořítil obrazovkou a narazil do suchoje. Obrazovka na okamžik ztmavla, a když se znovu zeleně rozzářila, zbyl na ní jen jeden bod. Chvíli zůstal na místě. A pak nevídanou rychlostí Mach 12 zamířil z dosahu radaru na východ k Zemi Františka Josefa.

„Připadalo mi, jako bys mi do té kávy nasypala rohypnol,“ zavtipkoval Bruner.

Světlana se zamračila. „Co je rohypnol?“

„Silné prášky na spaní,“ objasnil Bruner.

Stěpan do sebe kopl deci vodky a zasmál se: „Světlanina káva je zdejší specialita! Uspala by i ledního medvěda!“

„Asi už sis odvykl na kofein, Petře,“ přidala se s roztomilým úsměvem dívka. „Ale to kafe nebylo nijak extra silné. Jak dlouho jsi vůbec na ostrově?“

„Dnes je to osmnáct dní.“

„A to celou dobu fotografuješ?“

„Ano. Mám smlouvu s jedním časopisem zaměřeným na turistiku a sportovní vybavení. Živím se fotografováním divoké přírody, navštěvuji místa nezničená a nepoznamenaná člověkem, například Aljašku, centrální Asii nebo Patagonii. Chtěl bych fotografie zdejší krajiny doprovodit reportáží o svém putování Novou Zemí. To mi připomíná…“ Bruner mimoděk sáhl do kapsy. „Že musím zavolat šéfovi. Neozval jsem se mu od včerejška. Bude si dělat starosti. Na chvilku mě omluvte.“

Venku se do Brunera opřel studený vítr a rozcuchal mu vlasy. Na pláži v sousedství starého motorového člunu, bůh ví, jestli ještě funkčního, ležely rybářské sítě. Vysoko na nebi se roztáhl bílý závoj, cirrostratus, věštící opětovnou změnu počasí.

Na konci krátké pláže právě odpočívala rodinka mrože ledního, samec, samice a mládě. Bruner se přiblížil, nakolik mu odvaha dovolovala, a dřepl si. Nikdy mrože takhle zblízka neviděl. Především samec byl skvostný exemplář, určitě vážil více než tunu, a jeho kly byly bezmála metr dlouhé. Bruner věděl, že mroží kly slouží k prorážení ledu, k vylézaní z vody a k odtrhávání potravy, korýšů a měkkýšů, z mořského dna.

Na okamžik zalitoval, že u sebe nemá fotoaparát.

Nevadí, ještě budu mít spoustu příležitostí mrože vyfotografovat.

To mu připomnělo jeho povinnosti. Šéfredaktor časopisu Outdoor trval na tom, aby mu Bruner volal každý den přímo do redakce. Cítil se osobně zodpovědný za Brunerovo osamělé putování polární krajinou a jeho bezpečnost. Ale kdyby k něčemu došlo, samozřejmě by ze své pražské kanceláře sotva mohl něco podniknout…

Ale já si poradím sám, pomyslel si Bruner, zapnul satelitní telefon a vysunul z přístroje krátkou anténu. Ačkoli se po jeho levé ruce zvedaly útesy, signál z družice měl být relativně silný a nerušený.

Jenže nebyl.

Chodil po krátké pláži sem a tam, spojení se však pokaždé po pár vteřinách samo přerušilo. Signál byl na hranici citlivosti přijímače telefonu.

Nakonec alespoň vyťukal krátkou textovou zprávu. Ta k jeho úlevě stačila odejít, než spojení opět selhalo.

„Zatracený šmejd!“ zaklel Bruner ještě jednou na adresu telefonu a strčil ho zpátky do kapsy. Stál asi třicet metrů od stanice a její plechová bouda teď vypadla nějak jinak. Možná to bylo tím, že mraky právě zastínily slunce. Z boudy už nevycházel pocit tepla a útulnosti. Naopak, cítil z ní neidentifikovatelnou hrozbu. Zamířil k ní loudavým krokem a provázelo ho nepříjemné svrbění v zátylku.

Co to se mnou je?

A pak se mu neznámý pocit propojil s dávným zážitkem. Byli s kamarádem v zimních Tatrách a chystali se zlézt severní stěnu Kežmarockého štítu. Bylo ráno a kamarád chtěl vyrazit co nejdřív. Ale on sám se na lezení necítil, a tak zdržoval. Nechoď tam, šeptal mu vnitřní hlas do ucha a on ho poslechl. Odmítl lézt, a jeho kamarád ho zahrnul výčitkami a naštvaně odjel domů. Hodinu poté spadla severní stěnou lavina.

Nechoď tam, zašeptalo mu hluboko v týlu, když vystupoval po schůdkách do stanice.

Nesmysl! Tady žádná lavina nehrozí. Ale ano, budu opatrný. Slibuji!

Zhluboka se nadechl a otevřel vrzající dveře.

Když válec narazil do letadla, prorazil motory i nádrže paliva a způsobil výbuch, palubní počítač suchoje jednal mnohem rychleji než mozek jakéhokoli člověka. Vyhodnotil situaci jako přímé ohrožení pilotova života a odpálil kryt kabiny i nálož pod jeho sedadlem.

Katapultoval tím Volkova do nicoty ve výšce deseti kilometrů, do absolutního ticha černé oblohy plné hvězd, do vzduchu tak řídkého, že v něm téměř začíná vřít krev, do mrazu padesát stupňů pod nulou, při němž člověku zamrzá vlastní dech.

Na pozadí černé oblohy vyšlehly z trupu letadla plameny, žhavé železné trosky byly vymrštěny vzhůru jako rachejtle novoročního ohňostroje a pak letadlo explodovalo v oslepujícím záblesku.

Před obrazovkami se shluklo celé osazenstvo věže. Zinovjev, který obvykle vyžadoval přísnou kázeň, si toho ani nevšiml. Radar ale ukazoval už jen prázdnou zelenou výseč. Letadlo bylo pryč. A UFO také.

A se strojem jsme ztratili i jednoho vynikajícího pilota.

Zinovjev neměl nejmenší tušení, co bylo neznámé těleso zač. Odkud se vzalo a kam zmizelo? Proč se objevilo tam, kde se objevilo? Co jsou UFO vlastně zač?

Celý incident postrádal jakýkoli smysl.

Nebo viděno z jiné perspektivy – jeho mozek neměl k dispozici žádná fakta, o která by se mohl opřít.

Zinovjev dlouze vydechl. „Tohle nebude snadné vysvětlit,“ zamumlal spíše pro sebe. Hlavou mu proletělo několik možností, než vybral tu správnou.

Jedinou správnou…

Zvedl sluchátko telefonní linky pro mimořádné události a přiložil si ho k uchu. „Plukovník Zinovjev!“ štěkl do telefonu. „Spojte mě s velitelstvím Okruhu! Okamžitě!“

Na podlaze stanice byla čerstvá krev a v zadní místnosti někdo křičel, jako by mu šlo o život!

Bruner rozrazil dveře mezi laboratoří a ložnicí. Na palandě uprostřed ležel neznámý muž, Stěpan ho vší silou držel a Světlana mu píchala injekci. Muž měl zkrvavenou hlavu i ruce a hlasitě naříkal.

Světlana vystříkla obsah injekce do žíly, poraněný muž se krátce nato uklidnil a přestal klást odpor i sténat.

Pak zvedla hlavu k Brunerovi. „Petře, to je Igor,“ řekla a ukázala na muže, který na ně hleděl široce otevřenýma, zdrogovanýma očima.

„Píchla jsem mu morfium. Bude v pořádku.“

„Co se mu proboha stalo?“ nechápal fotograf.

Stěpan si vyměnil pohled se Světlanou.

„Igor je nemocný,“ řekla tiše dívka. „Tady,“ ťukla si významně ukazováčkem doprostřed čela. „Dostává pravidelně injekce na uklidnění, ale bohužel poslední dvě nedostal a jeho psychický stav se zhoršil. Příští týden má přijet zásobovací člun. Vezmou Igora s sebou zpátky na pevninu a do nemocnice.“

Vytáhla z lékárničky vatu, obvaz a dezinfekci a začala Igorovi čistit rány. Nebohý muž, asi třicetiletý, s krátkými světlými vlasy, se už uklidnil a ležel tiše na zádech, jen jeho oči byly stále doširoka otevřené, jako kdyby viděl duchy.

„Ale jak se mu to stalo?“ zeptal se Bruner a i tentokrát zachytil rychlý pohled mezi Stěpanem a dívkou.

„Nevím,“ zabručel hlubokým hlasem Stěpan. „Možná spadl z příkrého svahu.“

Bruner neřekl nic. Za dvacet let v horách viděl několik lidí, kteří uklouzli, nebo se dokonce zřítili v prudkém terénu. Ale Igorova zranění neodpovídala jeho zkušenosti.

Pochybnosti si nechal pro sebe. „Je to s ním vážné?“ zeptal se.

Světlana zavrtěla hlavou. „Ne, jsou to jen povrchové rány. Škrábance. A jiná zranění doufám nemá.“

Přes okno se převalil chuchvalec mlhy.

Pootevřené plechové dveře v pantech zavrzaly. Dovnitř vnikl pět centimetrů široký pruh světla.

„Zavři dveře, Petře!“ vykřikla Světlana a Igor zaječel hrůzou.

Bruner poslechl. Ještě předtím zaslechl zvenčí nějaké zvuky, které se pomalu vytrácely v dálce.

Srdce mu začalo zase bít normální rychlostí.

Buchbuchbuch…buch…buch…buch…

„Co se tady sakra děje!?“

Dívka nejdříve pohlédla na Stěpana. „Já mu to řeknu sama,“ řekla a její oči se upřely zpátky na Petra. „Máme tady takový… problém… Petře,“ začala neochotně.

Bruner se zachmuřil. „Jaký problém?“

„Vím, že se tomu budeš smát.“

„Nebudu. Pokračuj!“

„A že nám nebudeš věřit…“

Bruner začínal být netrpělivý. „Tak o co jde?!“

„Před třemi týdny zmizel Oleg. Pátrali jsme po něm na pobřeží i ve vnitrozemí, ale nenašli jsme po něm žádné stopy. Stěpan viděl, jak se nedaleko stanice někdo skrývá. Tedy, je o tom přesvědčený. Ale byla mlha, a pokud tam někdo opravdu byl, zmizel dřív, než jej mohl Stěpan chytit. Igor má hrůzu z mlhy, ale nevíme proč. Myslíme si, že se mu v ní něco stalo. Něco, co způsobilo jeho těžkou narkolepsii. Proto se snažíme být ostražití. Ale možná jsme jen paranoidní.“

Bruner se zahleděl do Stěpanovy tváře a pak na schoulené tělo druhého muže, Igora. Igor tiše sténal, obličejem ke stěně.

„Ale kdo by tu byl? Vojáci? Lední medvědi? Nějací další rybáři?“

Stěpan se jen podrbal ve vousech. „Čert ví,“ zamručel a napětí povolilo. Popadl flašku vodky svou obrovskou tlapou, nalil si celý stakan, kopl jej do sebe jedním douškem, otřel si vousy a pak řekl: „Na zdorovje!“ Potom sáhl do vrchní police pod stropem a vytáhl z ní těžkou pušku s dlouhou hlavní.

„To kdybychom věděli, maladěc,“ zachroptěl. „Ale jestli se tu ještě jednou objeví, tak mu touhle brokovnicí ustřelím obě koule!“

Volkova probrala bolest na hrudi. Nemohl dýchat, dusil se, něco ho tlačilo na prsou tak, že ho to hrozilo rozdrtit… Zachvátila ho panika. Začal sebou škubat, nohama i rukama, než se mu podařilo náhodným pohybem odtrhnout od tváře kyslíkovou masku, pod kterou už nebyl žádný kyslík.

Konečně se nadechl chladného vzduchu.

Byl volný…

Maska padala do hlubiny, jen černé smítko, které za okamžik zmizelo docela. Volkov si vyhrnul pravý rukáv kombinézy. Na zápěstí měl počítač kombinovaný s časomírou a výškoměrem, displej ukazoval i základní zdravotní údaje pilota. Teď na něm svítila výška 4068 metrů, čas 9:56:21, tlak 152/97 a tep 121.

Sto dvacet, to není špatné, pomyslel si. Měl pověst nejchladnokrevnějšího pilota u námořnictva. A také nejskromnějšího.

Zaklonil hlavu a uviděl napnutou plachtu padáku. Až teď si naplno uvědomil, co se vlastně stalo. Letadlo bylo zničeno podivným objektem, který měl za úkol sledovat. Počítač ho automaticky katapultoval, jakmile byl v ohrožení jeho život, a v tom okamžiku také ztratil vědomí.

Teď už se bezpečně snášel k zemi. Necítil žádnou bolest. Nebyl tedy zraněný, alespoň ne vážně. Odborné studie uváděly, že katapultáž zachránila za posledních padesát let život nejméně sedmi tisícům letců. Ale kolik z nich přitom bylo zraněno, o tom mlčely. Katapultovací systém vymyšlený německou firmou Heinkel za druhé světové války měl jediný úkol: vystřelit pilota i s křeslem během desetiny vteřiny z kabiny. Pohodlí pilota a jeho zdraví přitom byly naprosto podružné. Volkov se přátelil se dvěma bývalými stíhači, kteří se museli katapultovat ještě na starých MiG 23, a utrpěli přetížením kolem 20 G vážná poranění páteře.

Přežil jsem…

Hřejivý pocit zmizel v okamžiku, kdy se rozhlédl do všech stran. Neviděl nic jiného než moře. To poznání bylo mnohem horší než okamžik, v němž byl vystřelený z kabiny letadla se zrychlením 15 G a z mozku se mu vyhrnula krev do nohou, mnohem horší než nedodržený slib pětileté dceři.

Jsem úplně sám uprostřed Severního ledového oceánu!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Polární záře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.