Terč / Střela

Anna Auterská

1.

Byl krásný srpnový den a slunce pálilo jako o závod. Klára seděla na lavičce a nemohla se dočkat, až bude jedenáct hodin a pojede lanovka.

Rozhlížela se a doufala, že se tam za minutu jedenáct nenahrne dav. Nikde nikdo. Jen takový divný frajer s hubou otočenou do arogantního šklebu. Dělala, že ho nevidí, aby si nemusela odplivnout.

Otevřelo se okénko v pokladně. Vstala a šla si koupit lístek. Frajer si stoupnul za ni a pak ji vystřídal u pokladny. Šla k nástupišti a opřela se o zábradlí. Za chvíli spustili lanovku, přišel velký zarostlý chlap a otevřel jim postranní vrátka.

„Tak pojďte. Pojedete spolu?“

Zamračila se, vůbec neměla náladu na toho divného blbečka. Tvářil se, jako by mu celý svět dlužil prachy. Klára se nevrle podívala na něj, pak zpátky na vlekaře, ale ten byl asi zvyklý na leccos a bez ptaní je strčil oba dopředu. Nasedli na jednu čtyřsedačku, každý na opačnou stranu.

Co jsem komu udělala?

Napřed měla chuť vystoupit za jízdy, ale pak zjistila, že to tak zlé není. Navzájem se ignorovali a bylo to v podstatě stejné, jako kdyby jeli sami. Vytáhla telefon a z pravé strany si vyfotila selfíčko s horami v pozadí. Letmo se podívala, jak vypadá zleva, ale zhrozila se. Tohle by nefotila.

Sdílela fotku na facebooku. Během chvilky jí začaly chodit lajky a smajlíky, všichni jí přáli krásnou dovolenou a odpočinek po návratu z nemocnice. Jen On ne. Podle očekávání. Přitom si fotku zobrazil. Povzdechla si.

Ten člověk kontroluje, co dělám, ale nemůže mi napsat, to by mu asi upadla ruka.

Sundala si sluneční brýle a protřela si oči. Vedle ní se ozval nepříjemný hlas.

„Co se ti stalo?“

Lekla se. Nečekala, že by to „něco“ promluvilo. Tón jeho řeči samozřejmě odpovídal jeho výrazu. Takhle nějak se mluví s lidmi, které chceme z fleku poslat do hajzlu.

Zmateně odpověděla. „Mně se něco stalo?“

„Ta jizva je pěkná.“

„Děkuju.“

Nasadila si brýle a dívala se na druhou stranu, neměla náladu se s ním bavit.

„To byl úraz?“

„Hm.“

„Promiň, jestli se o tom nechceš bavit...“

Mlčela. Zdálo se jí, že to je nejlepší způsob, jak dát najevo, že se s ním bavit nechce. O ničem.

Pak už mlčeli oba. Hory byly krásné, Kláře se za chvíli vrátila dobrá nálada. Zazvonil jí telefon. Máma.

„Ahoj pejsku, kde jsi?“

„Na lanovce.“

„Fakt? A kde?“

„Ve Špindlu. Vyjedu si na Medvědín, pak chci jít k prameni Labe, na Wawel a tak. Pak dolů kolem Špindlerovky.“

„A zvládneš to, kočičko? Je ti dobře?“

„Je mi dobře a zvládnu to.“

„Nebolí tě to?“

„Nebolí.“

„Ozval se ti Kuba?“

„Ne.“

„Ach jo, to je vořech.“

„Ať si trhne nohou.“

„Tak si to hezky užij a zavolej mi, až se vrátíš, jo? Budu na to čekat.“

„Dobře, mami. Díky. Pa.“

Ukončila hovor a podívala se na facebook. Její fotka přitáhla spoustu pozornosti, až jí to začalo být nepříjemné. Proč se o ni všichni najednou tak zajímají? Přece tam fotky z cest dávala vždycky, pokaždé to jen tak prošumělo, nikdo si jich nevšímal. Teď najednou 30 lajků během pár minut? Samá přání a pozdravy... Někdy je přílišná pozornost horší než nezájem. Přesto na všechno odpověděla.

***

Nahoře bylo krásně. Chvílemi se po obloze proháněly tlusté bouřkové mraky, ale zatím se nezdálo, že by z toho mělo něco být. V klidu si vykračovala a dýchala. Spíš funěla. Napadlo ji, že by se sebou měla začít něco dělat. Trocha pohybu nikomu neuškodí.

Když došla k prameni Labe, byl tam ten arogantní ufon. Sedla si a vytáhla vodu, rozhlížela se kolem. Bolely ji nohy a bylo jí těžko. Napila se a podívala na telefon. Lajky a komentáře přibývaly, jinak nic. Kuba ani řádek.

Zvedla se a šla se podívat přímo k prameni. Mezi erby hledala svoje rodné město, ale marně.

„To je teda něco.“

„Co je něco?“ Za ní se znovu ozval ten nepříjemný hlas.

Letmo se otočila. „Není tu Brandejs.“

„No, to není. Jsou to dementi. Pak že tu jsou všechny města na Labi.“

Klára se otočila na západ a dívala se na oblohu.

„Kam jdeš?“

Podívala se na něj ještě jednou. „Chtěla jsem jít na Wawel, ale nevím.“

„Co nevíš?“

„Jestli to dám.“

„Jasně, že to dáš. To je pro důchodce.“

„Hm, dík.“ Zamračila se.

„Něco je?“

„Ne. A proč se se mnou vůbec bavíš? Podle toho, jak se tváříš, bych řekla, že jsi naštvanej na celej svět včetně mě.“

„To jsem.“

„Tak se se mnou nezdržuj.“

Vstala, poodešla a vytáhla telefon, napsala Kubovi.

*PŘIJEDEŠ ZA MNOU ASPOŇ NA VÍKEND? JE MI SMUTNO.*

Zastrčila ho do kapsy a dívala se do dálky. Ozval se zvuk zprávy.

*DAVID MÁ NAROZENINY. SLÍBIL JSEM, ŽE PŘIJDU.*

Nevěděla, jestli má být smutná nebo naštvaná. Ale už jí došla trpělivost.

*OK, ŘEKNU TO ZA TEBE. KONČÍME, JE TO O NIČEM.“

Odpovědi se nedočkala. Zato se za chvíli ozvalo upozornění z facebooku. Kuba si změnil stav z „Ve vztahu“ na „Nezadaný“. Ve vteřině naskakovaly komentáře. Samá lítost a utěšování toho chudáčka, který ochotně odpovídal. A servítky si opravdu nebral. Lhal, jako když tiskne, a nešetřil ani urážkami. Bylo to nechutné.

Naštvalo ji to tak, že se rozbrečela. Uslyšela za sebou kroky.

„Tak já jdu. Jdeš taky?“

Otočila se a pomyslela si, co je to asi za exota. Tváří se jako bolavá noha, ale nedá pokoj.

„Ne.“

„Neblbni a pojď. Brečet se dá všude, na to nemusíš tvrdnout tady.“

V tom měl pravdu. Chvíli váhala, a pak šla.

***

Šli a mlčeli. Těžko říct, jestli aspoň on věděl, proč jdou spolu.

Pípla jí zpráva z facebooku. Vytáhla telefon a četla si ji. Kubova ségra si chtěla vylít zlost, valila na ni jednu sprosťárnu za druhou. Kláře to bylo celkem jedno, dávno věděla, že je to primitivní kráva. Byla jen ráda, že se jí konečně zbaví.

Vlezla do seznamu přátel a hned ji odstranila, stejně tak Kubu a jeho nejvěrnější kamarády. Rozhodla se, že se od toho úplně odřízne. Ani si nevšimla, že jí někdo kouká přes rameno.

Měla ještě dvě upozornění - další lajky a komentáře u fotky. Od incidentu s Kubou jich ale zřetelně ubylo.

Blikla jí žádost o přátelství. Obvykle si je ani neotvírala, ale teď jí to připadalo lepší, než koukat do blba nebo se pokoušet bavit se svým prapodivným společníkem. Ťukla na ni. Norbert Kertész, kdo to sakra zase je? Už měla připravený prst na Odmítnout, vtom ji něco napadlo. Podívala se doleva. Byl to on.

„Máš originální způsob seznamování.“

„Když se místo se mnou bavíš s facebookem, tak co mi zbejvá?“

Ťukla na Přijmout a prolézala jeho zeď a informace. Začala se smát, bylo to plné komických nesmyslů. I jeho betonový obličej sotva znatelně roztál. Pak ale zase zatuhl ten její. Na zdi měl několik nehezkých selfíček z nemocničního lůžka a z rehabilitace.

„Co se ti stalo?“

„Já jsem se ptal první.“

„Skočil mi po krku pes.“

„Taky dobrý. Já měl bouračku.“

„To je hrozný. Co se stalo?“

„Nemám ponětí. Vůbec nic si z toho nepamatuju. A jsem docela rád.“

„To věřím. Já si to bohužel pamatuju všechno.“

Vytáhl cigarety a zapálil si. Klára přešla na druhou stranu, aby jí to nešlo do obličeje. Nevšímal si toho, nebo dělal, že si toho nevšímá, a v klidu kouřil. Zpomalili, šli trochu do kopce. Klára si pořád prohlížela jeho fotky a statusy. Zakopla a natáhla se na štěrkovou cestu. Hned se zvedla, ale telefon už radši schovala. Otráveně se na něj podívala.

„Že se na to nevykašleš.“

„To už je ta poslední radost, která mi zbyla.“

„Není to spíš závislost?“

„Nerej do mě, taky vím, že je to nezdravý. Nepotřebuju, aby mě někdo školil.“

Byl protivný, ale Klára ho chápala. Taky neměla ráda, když jí někdo říkal, co má dělat.

„Proč jsi prve bulela?“

Ptal se jí jedovatým tónem, jako kdyby s ní měl podepsanou smlouvu, že brečet nesmí.

„Není to jedno?“

„Tak si bul, když tě to baví.“

„Možná bych se radši měla tvářit jako masovej vrah.“

Hodil na ni extra povedený arogantní pohled.

„Tak jako já bys to neuměla.“

Chvíli přemýšlela, jak se s ním bavit, aby se přestali utírat.

„Co bys dělal, kdyby tě někdo pomlouval? A dělal to tak, abys to viděl?“

„Neleze ti ten facebook trochu na mozek? Nikdy tě nebudou mít rádi všichni.“

„To nečekám, nejsem blbá.“

„A kdo tě pomlouvá?“

„Ex. Mstí se, že jsem se s ním rozešla. Mně ani neodpověděl, rovnou běžel na facebook a začal si vylejvat srdíčko kamarádům, jaká jsem mrcha. Ti už mě proklínají, že si nevážím, že se mnou zůstal i po tom úrazu.“

„No hele, toho by sis možná vážit měla.“

Zahodil nedopalek a šlápl na něj.

„Jo? Ale on se mnou nezůstal, on se se mnou prostě jen nerozešel. Vůbec jsme se od té doby neviděli. Nevolá mi, nebere to, nepíše mi, neodpovídá, nepřijede, doma není. Co bys dělal ty na mým místě?“

„To bych se taky nasral.“

Kláře vyrazila z oka slza.

„Co je zase?“

„Kdybys viděl, jak o mně mluvil, teda psal, to bys blil... Asi jsem v životě neviděla horší urážky...“

Utírala si oči. Zakopla, ale tentokrát to vyrovnala.

„Co tam napsal?“

„Že prej ho slečna Franken-Steinová kopla do zadku, sotva se uzdravila. Teď mi tak budou říkat všichni. Jako by nestačilo, že tak vypadám.“

„Je to kretén. Ser na něj.“

***

Když byli na konci cesty, Klára sama nevěřila, že to zvládla. On nevypadal o moc líp.

„Tak co, dobrý?“

„Jsem vyřízenej.“

„Já taky.“

„Jseš tu busem?“

„Ne, autem.“

„Kde parkuješ?“

„Támhle.“

„Co? Tohle je tvoje?“

„No.“

„Tatínek?“

„Maminka.“

„Pěkný bávo.“

„Chtěla jsem něco jinýho, ale dostala jsem tohle, že prej je to bezpečnější.“

„Chudinko malá.“

„Nestěžuju si.“

„Maminka má vkus.“

Zmáčkl tlačítko na klíčích a o kousek vedle zablikalo totéž ve větším provedení. Klára se zasmála. Otevřela kufr a dala si do něj batoh. Nasedla na místo řidiče a protáhla se. Norbert k ní přišel a nahlížel dovnitř.

„Pěkná výbava.“

„No, spíš mě to děsí. Má to víc funkcí než já.“

„Kterým směrem jedeš?“

„Do Strážnýho.“

„Tak to máme společnou cestu, já jsem v Novým Dvoře. Pojedeš první?“

„Klidně.“

Jela si po svém, i když si myslela, že Norbert asi bude hýřit arogantními ksichty a komentáři o tom, jaká je želva. Nehodlala si dělat problémy, aby ho oslnila, jaká je závodnice.

Když zaparkovala u chalupy, zastavil u ní a stáhl okno. Tvářil se pořád stejně - jako kdyby jí chtěl plivnout do obličeje.

„Tak čau.“

Nepočkal na odpověď a odjel.

Klára se ničemu nedivila. Čekala cokoli, a hlavně nic.

***

Když se prokopala přes vadný zámek do chalupy, šel jí vstříc Matěj.

„Čau. Ty ses rozešla s Kubou?“

„Jo.“

„Já myslel, že se máte rádi.“

„Nech to na mě, jo?“

„Není to nějak narychlo?“

„Není.“

Otočila se a šla do pokoje. Poprvé zalitovala, že se ubytovala na chalupě, kterou provozují její (ale hlavně Kubovo) kamarádi.

Vytáhla telefon a zavolala mámě. Vzala to hned.

„Tak co, už jsi doma?“

„Jo, bylo to pěkný.“

„Tak si pořádně odpočiň.“

„Hele, mami, mohla by ses porozhlídnout, jestli u nás nemá Kuba nějaký věci?“

„Co? On se s tebou rozešel?“

„Ne, já s ním. A jak reagoval, to mi ani nepřipomínej. Pěkně zákeřnej hajzlík.“

„No dobře, já se podívám, jestli něco najdu.“

„Děkuju, jsi zlato.“

„Nejsi smutná?“

„Spíš jen zklamaná z toho, jak se chová. Ale nechybí mi, ani nemůže. Už skoro nevím, jak vypadá.“

„No, je to trouba. Tak se drž.“

***

K chalupě přijelo auto. Okrajově vnímala Matějův hlas, s někým se bavil na parkovišti.

„Kláro!“

Zvedla se a vykoukla z otevřeného okna. Na parkovišti stál Matěj a Norbert.

„Ahoj.“

Norbert se otočil na Matěje a něco mu říkal. Ten se zatvářil dost nevrle a poslal ho dovnitř. Šla mu naproti na chodbu a vzala ho do pokoje.

„Co ty tady?“

„Jedu ke kamarádům na grilovačku, pojeď se mnou.“

„Dělat lvici salónů na cizím večírku?“

„Lepší než trávit večer s modrým ksichtem.“

„No, to máš asi pravdu.“

„Tak pojeď. Ale víc se oblíkni, po setmění bude zima.“

„Jo.“

Vytáhla černé softshellové kalhoty a tmavě růžové triko. Rozčesala si dlouhé černé vlasy, svázala je do ohonu a chystala se převléknout.

„Budeš na mě takhle zírat?“

Norbert se s poker face na tváři otočil, Klára taky.

Stáhla si přes hlavu dlouhé barevné šaty. Když si zapínala podprsenku, zběžně se na něj ohlédla. Ani se nesnažil předstírat, že je otočený, stál čelem k ní s rukama v kapsách a prohlížel si ji.

„Ty...!“

Sehnula se a hodila po něm balík vlhčených ubrousků. Bravurně je chytil a položil na stůl.

„Tak se oblíkej.“

Natáhla si triko a kalhoty. Už se nesnažila schovávat, bylo jí jasné, že teď už je to jedno. Sáhla do kosmetické taštičky a vytáhla řasenku. Poslepu několikrát přetáhla své předlouhé řasy a mrkla na něj.

„Super. Tak vpřed.“

***

Jeli daleko, až někam k Liberci. Norbert řídil skvěle, jako naprosto vyrovnaný člověk. Ovšem tvářil se pořád stejně ohavně a nic neříkal. Než vystoupili, zadržel ji.

„Počkej. Můžu tě o něco poprosit?“

„O co?“

„Můžu jim říct, že spolu chodíme?“

„A proč?“

„Ušetřím si spoustu lítosti.“

„Kvůli tomu jsi mě sem lákal?“

„Nejen kvůli tomu. Tak můžu?“

Chvíli váhala.

„Tak jo.“

Skoro se usmál.

„Tak pojď, ty hérečko.“

Vystoupili z auta a vydali se k vratům. Kláře stoupal tlak, byl to divný pocit, že má něco předstírat.

„Dej mi ruku.“

Trochu se zarazila, ale pak jí došlo, že jestli jim má někdo věřit, bez toho to asi nepůjde. Jeho ruka byla suchá a drsná.

Jejich příchod vzbudil rozruch. Všichni ho vítali, jako by ho sto let neviděli. Ostatně, možná, že ho opravdu dlouho neviděli, jestli byl v nemocnici. Ale Kláře ta pozornost nebyla příjemná. Cítila se jako Frankenstein na propustce ze Strašidelného hradu.

Byla zvědavá na Norberta. Vůbec ji nepřekvapilo, že i s ostatními mluvil stejně arogantně jako s ní. Jen nechápala, jak může mít tolik přátel, když se tak chová. Ale k ní se nechoval špatně. Pořád byl s ní, držel ji kolem pasu nebo za ruku.

„Tak co, dobrý?“

„No, dobrý, no.“

„Všichni na tobě můžou nechat oči.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Terč / Střela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.