Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Monika Nevolová

Přestaň prezentovat, začni vyprávět
Storytelling – odliš se od ostatních

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6620. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Ilustrace Bc. Soňa Baueršímová, DiS.
Odpovědný redaktor Jméno Příjmení
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 184
Vydání 1., 2017

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Illustration © Soňa Baueršímová

ISBN 978-80-271-9826-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-9825-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-5664-6 (print)

Věnování:

Tuto knihu věnuji všem studentům a návštěvníkům mých kurzů a všem nadšeným vypravěčům, kteří mi byli a stále jsou obrovskou inspirací.

Poděkování:

Děkuji své babičce Blažence, která mě už od dětství fascinovala svým vyprávěním, a své mamince Hance, která vždycky hodně četla a motivovala mě tak ke „spisovatelské kariéře“.

Speciální dík patří Danu Novotnému, který mi položil ty správné otázky a dodal impulz k napsání právě této knihy!

Bylo, nebylo…

Příběh je metafora pro život.

Robert McKee

Už jako malá holka jsem chtěla být spisovatelkou. V okamžiku, kdy jsem udržela tužku v ruce, začala jsem psát různé básničky, pohádky a krátké příběhy ze života zvířátek z lesa nebo ze statku. Mou první nadšenou podporovatelkou a čtenářkou byla moje mamka. „Mami, mami, budu spisovatelka!“ opakovala jsem neustále. Moje maminka miluje knížky, zejména detektivky, a mě v mém záměru notně podporovala. A také ve čtení. Povinná četba ve škole pro mě nebyla jako pro většinu spolužáků otravou, ale zálibou. Nad čtením knih velkých autorů jsem ale bohužel zjistila, že všechna ta velká díla mají třeba i tři sta stránek, zatímco moje pohádky končily vždy na první stránce! „To není možné, tolik nápadů, příběhů, myšlenek a zážitků přece nemám!“ děsila jsem se. „Nebudu schopná psát knihy, nejde mi to,“ běželo mi hlavou. Můj cenzor v hlavě ke mně promlouval tak silně, až jsem se psaním doslova sekla. Ostatně jako už předtím s kreslením, když mě nevzali do lidové školy umění kvůli diagnóze „nedostatek talentu“, nebo stejně jako s hraním na kytaru či harmoniku, kdy mi bylo řečeno, že neumím zpívat, a tím pádem ani hraní na hudební nástroj nedává příliš velký smysl. Moje „mindráky“ z uměleckých neúspěchů se kupily, a tak, protože mi nešly ani matematika, fyzika, chemie, ale byla jsem na gymnáziu celkem dobrá na společenské vědy, vysokoškolský obor byl nasnadě: začala jsem studovat psychologii a doufala, že tenhle obor by mi mohl mimo jiné odpovědět na otázky mých obav a komplexů. Navíc, běželo mi hlavou, kde jinde než v psychologii se setkáte s množstvím příběhů jiných lidí? Takže pokud by jednou byla šance, že se stanu spisovatelkou, tak tehdy, když načerpám inspiraci z příběhů druhých. Takhle jsem uvažovala. Vlastně celkem logicky, psychologie se přece zabývá lidmi a jejich osudy, trápeními a příběhy. A tak jsem naslouchala, vnímala a všímala si příběhů. Došlo to až tak daleko, že i moje diplomová práce se týkala příběhů. Jmenovala se Analýza životního příběhu u pacientek s neurotickou poruchou. V praxi to znamenalo zkoumat příběhy pěti žen se stejnou diagnózou a zjistit, zda v jejich příbězích není náhodou nějaká společná tenká červená linie, díky níž by se dalo soudit, že se jedná o hybné momenty života a spouštěče, kdy se u člověka může rozvinout neurotická porucha. Navíc jestliže toto zjistím, je možné s příběhy terapeuticky dále pracovat a začít takzvaně přepisovat kapitoly života pacientek společně s nimi tak, aby se jim do budoucna žilo lépe? A ono ano! Příběh a jeho moc mě začaly fascinovat ještě víc. Když jsem viděla a vnímala tu sílu, kterou v sobě příběh má, potřeba psát a zachycovat život do slov se mi vrátila.

Nejprve jsem přispívala do jednoho časopisu svými povídkami. Když jsem tam takto psala několik měsíců, náhoda a moje sestřenice, která v oné redakci pracovala, sehrály svou roli. Slovo dalo slovo a hned po studiu jsem se nestala psycholožkou, ale redaktorkou tohoto časopisu. Jednalo se o časopis Překvapení, který byl o příbězích ze života čtenářů, rubrikách o zdraví, cestování, vaření nebo o vztazích či módě. Skvělá zkušenost pro někoho, kdo si do svého portfolia na téma „Příběh“ mohl tak připsat další dovednost: umění z jednoduchého, obyčejného příběhu udělat příběh silný, čtivý a dlouhý. Nebo alespoň delší než ten, který nám poslali naši čtenáři.

Po čtyřech letech v časopise na postu redaktorky přišla další výzva: práce dramaturga v centru zábavné tvorby v České televizi. Holka, která ani nemá doma televizi, se najednou bavila s režiséry a scenáristy o tom, co bude nebo nebude fungovat v pořadu, a naučila se mnoho nového nejen ze světa televizní tvorby, ale zejména z oblasti komunikace, kreativity a dramaturgie příběhu. V čem byl však můj pobyt v televizním prostředí, který se nakonec protáhl až na sedm let, naprosto zásadní? Bylo to setkání s umělci, a tím pádem také s různými formami komunikačního umění. Práce se stand-up komiky, herci, vypravěči nebo improvizátory mě fascinovala. Ovšem ne proto, že to byly hvězdy, ale proto, že jako dítě jsem nevěřila ve vlastní schopnosti a třásla se při představě, že bych měla něco říkat na veřejnosti před více lidmi. Tihle lidé měli v rukou jakési mocné nástroje komunikace, o nichž běžně nemáme ani tušení nebo nás ani nenapadne, že bychom si právě jimi mohli usnadnit náš osobní i pracovní život. A tak jsem se od umělců a umění začala učit a převádět tipy, které jsem v umění nasála, do praktického života. Tipy, které jsou užitečné pro nás, kteří umění obdivujeme, ale nepotřebujeme zrovna stát na prknech, jež znamenají svět. Představte si, že jdete na výstavu obrazů nebo do divadla či kina. Proč tam jdete? Co tam obvykle hledáte? Zaujetí, nadšení, působení na vaše smysly, vášeň, prožitek, přesah, hledáte smysl? Nejsou ale toto vlastnosti, které by bylo fajn (vedle atributů typu kvalita, rychlost, efektivita, cena) cítit také v práci? Nebylo by to právě to, co by vás pak v pracovním prostředí dělalo nadšenějšími, odpočatějšími, naladěnými, efektivnějšími a šťastnějšími?

Teoretici umění Alain de Botton a John Armstrong tvrdí, že společnost zdaleka nevyužívá potenciálů, které v sobě umění skrývá. Souhlasím. A je to také jeden z hlavních důvodů, proč jsem napsala tuto knihu. Zajímavé je, že když se podíváme do historie, zjistíme, že například v průběhu renesance nebylo umění vůbec odděleno od práce. Leonardo da Vinci byl současně umělec i vědec! Také dobří obchodníci v době renesance měli často nadání pro nějakou formu umění. Umění bylo jednoduše naprosto neoddělitelnou součástí života. Renesance byla však vystřídána obdobím osvícení, kdy se rozum a logika staly tím, co stojí na prvním místě. Rozum a logika ovládaly vše. Na praktickou účelnost umění jako by se zapomnělo. Ale doba se mění a slovy Daniela Pinka^1 člověk přechází z doby informační do doby koncepční a v 21. století se umění stává čím dál více katalyzátorem změn v organizacích a efektivním nástrojem rozvoje a komunikace. Znovu tak začíná být důležité, abychom poznali sami sebe, porozuměli světu, poznali sílu slov, výroků, využívali potenciálu a rozsahu svého projevu a začali si sami sebe víc uvědomovat i užívat, a to i za předpokladu, že se kolem nás věci a situace neustále mění.

Je škoda nepouštět umění do práce a komunikace, protože nám může opravdu hodně pomoci. Proto jsem se rozhodla, že já umění do práce pozvu. A výrazně. Moje zvědavé otázky a učení se od umělců začaly brzy přinášet výsledky v podobě metod a nástrojů přeměněných do podoby tréninku osobního rozvoje a komunikace, tréninku nástrojů, které oceníte v práci i životě. Tak se narodilo Umění v práci – koncept vzdělávání založeného na technikách původně převzatých z umění, které se děje zábavně, zapamatovatelně a zužitkovatelně. Předávám tedy dále to, co jsem se naučila. Od stand-up komiků (znáte z pořadu Na stojáka) jsem zjistila, jak zařídit, aby vás přešla tréma už v zákulisí, jak přimět svůj hlas a své tělo, aby s vámi spolupracovaly, jak zajistit, že vám publikum věnuje pozornost již v první minutě, co s tím, když publikum ztrácíte, nebo jak z průšvihu udělat výhodu a ještě pobavit. Z improvizačního divadla zase neustále rozvíjím a získávám pozitivní postoj a cenné hry, aktivity a cvičení, které rozvíjejí mozek, odvahu, kreativitu, komunikaci, pohotovost reakcí, schopnost nenechat se zaskočit, když přichází něco nečekaného, umění rychleji generovat nápady, zatímco ostatní mlčí a dovednost spolupráce v komunikaci. Od vypravěčů příběhů, od těch se učím neustále. A to, co už umím, chci předat dál, vám, čtenářům této knížky. Práce s příběhem a na příběhu je totiž něco, co vás naučí dávat svým sdělením záměr, umět je strukturovat, aby měla hlavu a patu, naučí vás neustále se učit z vaší životní historie a zároveň si svých zkušeností vážit a uvědomit si, kdo jste vy jako svá vlastní osobní značka. Příběhem také nadchnete více lidí, přenesete myšlenku, která je pro vás důležitá, a způsobíte, že o tom druzí budou přemýšlet. Nebo ještě lépe – poté co si vás vyslechnou, budou konat. Příběhem se spojíte s druhými rychleji než fakty, příběhem můžete lidi kolem vás zaujmout, pohladit, nebo dokonce léčit sebe i druhé. Příběh si podle mě zaslouží pozornost. Stejně jako vy! Přeji vám, abyste se nejen díky této knížce stali skvělými vypravěči, ale také autory svého života.

Monika

Teorie

Být vypravěčem

Řekni mi fakt a já se něco dozvím. Řekni mi pravdu a já ti možná uvěřím. Řekni mi teorii a já uvidím, zda funguje. Řekni mi příběh a bude žít v mém srdci navždy.

indické přísloví

Když jsem pracovala v televizi, měla jsem mít ohledně nového pořadu, který jsme s jeho tvůrci chtěli prosadit, prezentaci před programovým vedením. Připravila jsem perfektní slidy v PowerPointu a cítila jsem se silná v kramflecích. Šéf se dostavil do zasedačky s oválným stolem. K mému překvapení se však neposadil na židli vyhrazenou pro něj, odkud mohl krásně vidět na slidy, ale na opačnou stranu, tedy zády k plátnu, na nějž se promítalo. Znejistěla jsem. Co znejistěla, vyděsila jsem se. Působil vlídně, díval se na mě a dal mi pokyn, že mohu začít. Cítila jsem se hrozně, ale začala jsem povídat o svých slidech a o projektu. Snažila jsem se ho větami typu „Jak můžete vidět na dalším slidu…“ přimět, aby otočil hlavu a podíval se na plátno. On se ale neustále díval na mě. Napětí ve mně se zvyšovalo a já nevěděla, co dělat. Zpanikařila jsem a odmlčela jsem se. Cítila jsem, že musím něco udělat. Tak jsem se napila vody, nadechla se a vypnula dataprojektor. Žádné slidy. Začala jsem vyprávět příběh o tom, proč je pro mě osobně ten projekt tak důležitý, čím je pro mě zajímavý, jakou má hlavní myšlenku. Skončila jsem a čekala na verdikt. Šéf byl spokojen a na pořadu se mohlo začít pracovat. A mně to došlo. Ať prezentujete kdekoliv cokoliv, to nejdůležitější by mělo vyjít z vašich úst, ne z vaší PowerPointové prezentace. Prezentace jste totiž vy! Vy a váš příběh.

Mimochodem něco podobného se stalo Stevu Jobsovi na jedné konferenci. Přestaly mu fungovat slidy, a proto z nouze začal vyprávět příběh, zatímco se jeho kolegové snažili techniku přivést k životu. Prezentace dopadla lépe, než by Steve čekal, a tak od té doby vyprávěl silný příběh pokaždé. Inu, mějte vždycky dobrou „story“ po ruce, zejména když selže technika, bude se vám zatraceně hodit!

Tato knížka však není jen o tom, jak se stát mistry prezentačních dovedností nebo jak se zachránit příběhem, když selže technika. Je o používání a získání benefitů z příběhu v mnoha různých oblastech. Budete připravovat řeč na firemní setkání? Chystáte se na pohovor? Máte vystupovat na konferenci? Čeká vás proslov na svatbě? Nebo na pohřbu? Randíte s někým a chcete ho zaujmout? Chcete lépe poznat lidi kolem vás? Vzděláváte, lektorujete, učíte? Máte přátele, obchodní partnery, spolupracovníky nebo děti, na které chcete mít pozitivní vliv? Takže ať už vedete lidi jako lídr nebo manažer, prodáváte a obchodujete, prezentujete, předáváte informace a komunikujete, rozvíjíte své děti, nebo jen chcete vědět, kdo jste a kam kráčíte, jaká je vaše značka a co je pro vás v životě důležité, storytelling může být pro vás tím správným klíčem.

Jestli vám teď proběhlo hlavou něco jako „To je nějaký nový trend a já už jsem na to moc starý, abych se učil vyprávět příběhy!“, tak jsou to hned dva omyly v jedné větě. Zaprvé, vyprávění příběhů je staré jako lidstvo samo. Zadruhé, na příběhy nikdy nebudete dost staří! Oproti oblastem, jako jsou modeling, sport a podobně, je pro rozvoj vypravěčství vyšší věk vlastně výhodou. Vy, kteří jste starší, mněte si tedy ruce. Čím starší jste, tím víc rozchodů, vyhazovů z práce, nehod, náhod, zvláštních situací se vám přihodilo. Hromada silných příběhů. Navíc jelikož už jsou žhavé a bolavé události dostatečně dlouho za vámi, u hodně z nich již máte dostatečný časový odstup, takže se na ně dokážete dívat s větším nadhledem a můžete je vyprávět.

A za jak dlouho je možné stát se vypravěčem? Hned. Jen, prosím, začněte. Kniha nebude fungovat pouze přečtením! Musíte to zkoušet. Storytelling není samozřejmě pro každého přirozeností, ale existují cesty, jak i „nepříběhovce“ naučit pár triků, aby formuloval myšlenky nejen stručně a strukturovaně, ale také zajímavě pro druhé. Abyste jen neinformovali, ale svým sdělením zároveň angažovali a inspirovali ostatní. To se stane tehdy, když do příběhu vstoupí emoce, empatie, naše tělo a energie.

Hodně lidí čeká, až budou zcela připraveni, ať už to „zcela připraveni“ znamená cokoliv. Je to stejné, jako kdybyste si koupili profesionální štětce, barvy, plátno, vybudovali ateliér, a pak zamkli dveře, nechodili tam a jen se na malování dál chystali a mluvili o tom. Nemusíte mít štětce, jaké mají profíci, abyste začali malovat. Je pouze jedna situace, kdy je opravdu těžké být vypravěčem – když neotevřete pusu. Tak už pojďte a začněte… Toužím slyšet váš příběh!

Proč vyprávět příběhy?

Ti, kdo vyprávějí příběhy, ovládnou svět.

Platon

Všichni jsme vypravěči příběhů, jen někteří z nás je říkají stylem, který mění způsob, jak ostatní poslouchají. Nezáleží na tom, jaký druh práce v tuto chvíli vykonáváte, v jaké oblasti se pohybujete, od obchodu, managementu přes koučink, poradenství, lektorskou nebo pedagogickou činnost, jakékoliv služby a jiné, všude dosáhnete všeho snadněji, když budete využívat kouzlo storytellingu.

Příběh je nástrojem zejména pro ty, kteří chtějí být „tvůrci, ne tvořeni“ a chtějí pozitivně ovlivňovat druhé! Osoba vlivu, to je například člověk, jenž je zaangažovaný do mluvení, prodeje, vedení lidí nebo do vzdělávání. A každý takový člověk se neustále ptá: Dělám to dobře? Jak mohu lépe komunikovat s lidmi? Jak se mohu spojit s větším množstvím lidí nebo intenzivněji? Jak mohu způsobit, že lidé přijmou moje myšlenky a budou je následovat svými činy?

Tato kniha je o zlepšování a zároveň neříká, jak být perfektní. Více než o dokonalost jde o využití maxima našich vlastních zdrojů, abychom mohli být ve spojení s druhými! Příběh je tedy technikou, která vrací ztracený kontakt do mezilidské komunikace, do výměny informací. Příběhy inspirují, motivují a provokují emoce. Jestliže mluvíte, prezentujete, prodáváte, učíte, koučujete, vedete lidi, pak je příběh nejlepší strategií a storytelling nejmocnějším nástrojem, jak poslat vaše myšlenky do oběhu.

Příběh je zajímavější sourozenec faktu – příběhy baví a rozptylují, fakta poučují a odhalují. Tím, že jsou fakta dnes tak široce dostupná, okamžitě ztrácejí svou hodnotu. Postupně začíná záležet spíše na schopnosti dát fakta do souvislostí a sdělovat je tak, aby měla emocionální dopad. A to je úkolem příběhu.

Pokud se věnujete koučinku, pak vám struktury příběhů výborně zapadnou do toho, co již nyní v koučování používáte. Věřte mi, jsem rovněž kouč a bylo pro mě příjemným překvapením, jak mě storytelling dokázal obohatit právě v koučovací praxi.

Jestliže jste lektory a pedagogy, získáte nové taktiky a nástroje, jak předat obsah záživněji, přenést záměr či sdělení a přinutit druhé se více zapojit. Užitečné jsou tyto techniky také pro leadery a manažery. O marketingových pracovnících ani nemluvě, ti potřebují vyprávět příběhy produktů a služeb dennodenně, stejně jako obchodníci, kteří přinášejí s produktem nejen parametry, ale i užitek svému zákazníkovi.

A konečně, kniha o technikách tvoření příběhu je vhodná pro osobní rozvoj každého z nás, abychom si uvědomili, že každý den našeho života se odehrává množství příběhů, a když se je naučíme lépe vidět a sdělovat, uvědomíme si, kam kráčíme a proč. Staňte se autory svého života!

Role příběhů v životě

Vesmír je tvořen příběhy, ne atomy.

Muriel Rukeyser

Kdysi dávno objevili vědci 27 000 let staré jeskynní malby, které naznačovaly příběhy lovců. Vyprávění totiž bylo populární už v dávných dobách, a to zejména proto, že ještě nebylo vynalezeno písmo. Nebylo možné informace zaznamenávat ve velkém jako dnes. Úspěch nebo neúspěch komunikace se měřil tím, jak si posluchač to, co bylo řečeno, zapamatoval a přenesl dále. S příchodem počítačů se množství informací najednou daří uchovávat v neomezeném množství a mohlo by se zdát, že se příběh stane nepotřebnou a zastaralou komoditou. Ale není tomu tak! Nyní, v době, kdy můžeme ukládat a zaznamenávat miliardy informací, je příběh zpátky, silnější a potřebnější než kdy dřív! Jak je to možné?

Dalo by se říci, že jsme tak nějak geneticky naprogramováni učit se a vnímat svět prostřednictvím příběhů. Již po staletí významní vypravěči vždy poháněli davy a ovlivňovali historii. Příběhy jsou také první komunikací, kterou jsme hltali jako děti, toužili jsme po příbězích a rádi jsme je dále sdíleli. Staly se studnicí našeho vědění, víry, hodnot, vášní, snů, představ a vizí. Jsme tedy vlastně po staletí geneticky závislí na příbězích. Dokonce i když naše tělo jde spát, mysl zůstává otevřená a vypráví nám příběhy.

Příběhy mají v našich životech nezastupitelnou roli už od dětství. S rozvojem řeči se rozvíjí schopnost dítěte příběhy vnímat a zároveň je reprodukovat. Pomocí příběhů se dělí o své zkušenosti s lidmi ze svého okolí, a později si dokonce vymýšlí fantazijní příběhy vlastní. Aby se dítě správně rozvíjelo, mělo by se setkávat s příběhy, které mu pomáhají podněcovat představivost, rozvíjet rozumové schopnosti a vyjasňovat mu jeho pocity, být v souladu s jeho úzkostmi a tužbami, brát vážně jeho těžkosti a zároveň nabídnout řešení problémů. To často splňují příběhy lidových pohádek. Podle psychoanalýzy obsahují pohádky důležitá sdělení pro vědomou i nevědomou mysl, a tím, že pojednávají o všeobecných lidských problémech, zejména o těch, které rozvíjejí „Já“, ulevují tlakům. Dětem pomáhají pohádkové příběhy zvládat psychologické problémy růstu, jako jsou například narcistická zklamání, oidipovská dilemata, sourozeneckou žárlivost a podobně. Dítě se s postavami příběhů identifikuje podle toho, které mu jsou sympatické, což mu může pomoci, aby si ve fantazii vynahradilo všechny své skutečné či domnělé nedostatky. Prostřednictvím pohádek se děti dovídají, jak to ve světě chodí, co je správné a co ne, učí se víře v dobré konce. Příběh přirozeně uspořádává naše věci v životě. To je mimochodem důvod, proč děti chtějí slyšet tu samou historku znovu a znovu a nevadí jim, že už ji znají. Chtějí opět vnímat ten soulad. Protože když vyprávíte příběh dobře, vytvoří se pořádek a harmonie.

Dospělí jsou na tom stejně jako děti! Také touží po jistotách, harmonii a souladu! Dnešní svět není ani bezpečný, ani předvídatelný, proto uchýlení se k příběhu je určitou formou relaxace a hledání a nalézání smyslu. Příběh vytváří skutečnost, která dává smysl. Pokud se můžeme dělit o příběh se šťastným koncem, jsme ještě šťastnější. Jestliže je naše vyprávění smutné nebo těžké, může se nám ulevit, pokud se o ně s někým podělíme. Když nám náš vlastní životní příběh připadá prázdný a nudný, tím více se zajímáme o příběhy druhých. Sdílení příběhů s druhými však nemusí být jen pouhým únikem z našeho vlastního života, ale může náš život obohatit, dát mu jiný, nový rozměr. Může našemu životu dodat prvky, které mu chybějí. Možná právě proto lidé tak rádi sledují příběhy, v nichž je napětí, nebezpečí, dobrodružství. Prostřednictvím těchto příběhů můžeme zažít emoce, které bychom ve svém všedním životě běžně nezažili.

Mozek a příběh

Lidé nejsou ideálně uzpůsobeni k tomu, aby rozuměli logice. Jsou ideálně uzpůsobeni k tomu, aby rozuměli příběhům.

Roger C. Schank

Proč jsou příběhy tak významné? Co zvláštního v našem mozku způsobují? V roce 2010 proběhl na Princeton University experiment, který sledoval současně mozkovou aktivitu posluchačů a vypravěče. Zjistilo se, že se v průběhu vyprávění u posluchačů aktivují stejná centra mozku jako u samotného vypravěče! Příběhy totiž v mozku zapínají takzvané zrcadlové neurony. Zrcadlové neurony jsou velice zajímavé. Dovolují nám jako lidským bytostem zažívat zkušenosti, cítit, rozumět záměrům a emocím druhých. Díky zrcadlovým neuronům jsme empatičtí a nasloucháme intuici. Vyprávěním aktivujeme zrcadlové neurony našich posluchačů, takže i oni mohou naši historku prožívat, jako kdyby to byl jejich vlastní příběh. K čemu je to dobré? Inu, když to, co jste zažili vy, prožívá najednou někdo s vámi, může dojít ke stejnému naladění nebo k podobným závěrům, k nimž jste došli i vy. A následek je logický. Rozumíte si, máte na druhé vliv, můžete je inspirovat nebo přesvědčit, aby sdíleli právě vaše stanovisko. Máte plnou pozornost druhých, zajímají se o vás a vaše záměry.

Jennifer Aaker ze Stanford Graduate School of Business uskutečnila pokus, kterým chtěla zjistit, zda se prostřednictvím příběhů informace lépe pamatují. Studenti měli během minuty představit nějaký produkt, ale pouze jeden z nich vyprávěl příběh, ostatní sdělovali pouze fakta a parametry. Výsledek byl ohromující. Hodinu po těchto prezentacích si jen 5 % posluchačů pamatovalo statistiky a fakta o produktech, ale 63 % lidí si stále pamatovalo onen příběh. Suma sumárum, příběhy jsou až 22× zapamatovatelnější než samotná fakta. Když posloucháme fakta a čísla, je to jako kdyby byla v pozoru jen jedna část mozku, ta logická, levá hemisféra, která je zodpovědná za porozumění jazyku, ale ne už tak obsahu a emocím… Jestliže vyprávíme příběh, probudí se náhle obě hemisféry a zásah je silnější! Takže jakmile se díváme na PowerPoint s odrážkami v textu, aktivují se jen některé části mozku, a to Brocovo^2 a Wernickeovo centrum^3. Když ale někdo vypráví příběh, aktivují se nejen tato jazyková a řečová centra, ale i mnohá další, zejména senzorická a emoční! Celý mozek je v pozoru!

Popravdě řečeno, obě hemisféry nám samozřejmě pracují vždycky, ale jde o to, kdy se která zapojuje do hry o trochu více. Průměrný mozek sestává zhruba ze 100 miliard buněk a komunikuje s dalšími 10 000 sítěmi buněk. Díky tomu dýcháme, mluvíme, pohybujeme se a podobně. Je to nejsložitější věc, kterou jsme zatím v celé lidské existenci objevili. Dříve se říkalo, že levá hemisféra mozku z nás dělá lidi, protože v ní tkví ty podstatné a důležité funkce. Levá hemisféra – racionální, analytická, logická – obsahuje centra pro schopnost hovořit jazykem i centra porozumění jazyku. Levá hemisféra nás, lidi, poslala vysoko nad ostatní živočišné druhy. Zatímco pravá hemisféra byla brána jako trochu podřadná, takový vývojový pozůstatek. O pravé hemisféře se dlouho myslelo, že je němá, nelineární, instinktivní. A pak přišel v padesátých letech 20. století americký neurovědec, neurobiolog, neurofyziolog a zoolog Roger W. Sperry s revoluční myšlenkou, že pravá hemisféra může být tou vůdčí a podstatnou částí mozku!

Existují dva způsoby myšlení a komunikace: levostranné sekvenční, logické zacházení se slovy, a pravé komplexní, důležité pro rozpoznávání obrazců, interpretaci emocí a neverbálních výrazů. Takže pokud například levá hemisféra zajišťuje to, že umíte mluvit a rozumíte řeči, pravá způsobí, že když někdo řekne vtip, vy ho pochopíte.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přestaň prezentovat, začni vyprávět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.