Vánoční případ
c. a k. policejního komisaře Pobudy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Slavíček

Vánoční případ c. a k. policejního
komisaře Pobudy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přestože autor používá pro dokreslení atmosféry historické reálie, příběh i postavy jsou fiktivní a skutečnými událostmi a osobami pouze inspirované

C. k. policejní komisař Pobuda se představuje

Rohový třípatrový dům s prostou fasádou má okna na rušnou pražskou Ferdinandovou třídu, ale hlavní vstup je z Poštovské ulice. Na oválném štítku má ten rozlehlý dům popisné číslo 314. Vedle vchodu ve výšce dospělého člověka svítí bílá oválná smaltovaná cedule s rakouským dvojhlavým orlem a korunkou. Nápis pak oznamuje, že tato budova je sídlem K. k. Polizey-Direction. Policejním prezidiem není jen tato hlavní budova, ale i ostatní, celý komplex budov stáčející se za roh do Bartolomějské ulice. Tady je centralizována veškerá moc rakouské císařské policie v Praze. V dalších budovách je zřízeno okresní policejní oddělení pro Staré Město pražské, místnosti a pokoje pro mužstvo, věznice, úřadovna policejního lékaře, ústředního inspektora, zpravodajské oddělení. Budovy jsou vzájemně propojeny chodbami a dvorem. Na dvoře policejního prezidia postávají policejní drožky se zapřaženými koňmi pro případ rychlého nasazení do akce. Hlavní budova č. p. 314 má v přízemí ústřední přihlašovací úřad, protokol, spisovnu a sídlí zde i šéf policejních lékařů. V prvém patře je pak zasedací síň, úřadovny konceptních úředníků, úřadovna policejního ředitele, prezidiální kancelář a síň pro novináře. V druhém patře sídlí zpravodajské oddělení, kanceláře úředníků, úřadovna přednosty, telegraf a telefonní ústředna a oddělení litografie. V dalším, posledním patře pak kancelář přednosty IV. oddělení, kanceláře detektivů, výpravna a protokol.

C. k. policejní komisař František Xaver Pobuda stál na měkkém rudém koberci v kanceláři policejního ředitele. Spolu s ním tam stálo v řadě všech devět okresních policejních komisařů spravujících jednotlivé pražské obvody. Po levé straně komisaře Franze Xavera Pobudy jeho kolega komisař Škampa ze správního okrsku Josefov, mající své komisařství na Jánském náměstí. Po jeho pravé straně policejní komisař Václav Dvořák z Bubenče, jehož policejní úřadovna sídlí hned vedle kostela sv. Gotharda v Bubenči. Dále pak ostatní páni komisaři zastupující jednotlivé okrsky hlavního města a přilehlých obcí. Zatím mlčky stáli a naslouchali slovům policejního ředitele Franze von Stejskala.

Pobuda po očku pozoroval vedle stojícího komisaře Dvořáka, snad proto, že ho téměř měsíc neviděl a rád by s ním zavedl hovor. Teď to ovšem nešlo, bylo nutné naslouchat přísným direktivám policejního ředitele. Komisař Dvořák byl ze všech devíti komisařů Pobudovu srdci nebližší. Už z toho důvodu, že jejich okrsky spolu sousedily a mnohdy spolupracovali na řešení policejních případů. Oba byli přibližně stejně staří a své okrsky měli za řekou, v levobřežní části královského města pražského. Měli i společné názory a vzájemně si nezištně vypomáhali.

Komisař Pobuda spolu s ostatními naslouchal monotónní němčině holohlavého muže s patriarchálním knírem. Stál tam již přes hodinu a jako by mu význam slov starého muže unikal. Jako obvykle se zabýval omladináři, což byla česká mládežnická politická organizace zasazující se o větší národnostní práva Čechů, o zavedení jednotného hlasovacího práva. Pobuda věděl, že ve své podstatě za to mohly punktace, které měly česko-německé národnostní spory vyřešit rozdělením správy země na německé a smíšené oblasti, a tím v podstatě rozložit tradiční Království české. Už před dvěma roky docházelo s rostoucí politickou krizí k demonstracím a nepokojům, veřejnému pobuřování a srážkám s policií. Šlo o demonstrativní zpívání národních písní, pokus o svržení sochy svatého Jana Nepomuckého a konečně došlo i k rozsáhlé bitce s policií na Olšanských hřbitovech v Praze. Docházelo také k hanobení státních znaků, rozšiřování letáků, jejichž obsah byl označen jako protistátní, velezrádný.

V kanceláři na policejním ředitelství šlo o každotýdenní prezentaci, kdy si von Stejskal nechal sezvat všechny své podřízené komisaře a vedl k nim řeč. V tom dnešním proslovu nechtěl připustit, že takzvaní omladináři jsou již pochytáni, odsouzeni a jejich hlavní představitelé Rašín, Herold, Neumann, Holzbach či Modráček úpí v žaláři. Připomínal, že stále zde zůstávají skryté buňky oponentů režimu a je nutné je vypátrat a zatknout. I v uhašeném ohni může doutnat zárodek příští revoluce, která ohrozí celou rakousko-uherskou monarchii v čele s císařem Františkem Josefem I.

Holohlavý, brunátný policejní ředitel, dvorní rada Franz von Stejskal náhle vstal z křesla. Na uniformě se mu zaleskly řády, které měl vystavené na prsou na odiv svým podřízeným, kteří tu před ním stáli v uctivém postoji. Z přítomných komisařů se mohl vyznamenáním pochlubit jen komisař Piwak z komisařství vinohradského, kterému se na uniformě skvěl saský Záslužný řád. František Xaver Pobuda zatím žádným řádem dekorován nebyl, na jeho služební uniformě v ohrádce na límci byly pouze dvě stříbrné hvězdy. Jen Václav Ploch z karlínského distriktu měl na límci hvězdy tři, a to z titulu funkce vrchního komisaře. Pro Pobudu mělo tohle setkání spíše společenský význam, úkoly na něj kladené šly obvykle jinou cestou v Holešovicích, s Omladinou nebojoval. A také se rád se svými kolegy opět po týdnu setkal. Dnes policejní prezident von Stejskal neřešil nic podstatného, i když se raport protáhl. Policejní prezident se zmínil o neobvyklém a zatím ojedinělém případu, který se objevil na policejní scéně. Šlo o padělání nebo lépe řečeno zneužití šlechtických predikátů. Skupina osob se pokusila prodávat dokumenty, které poté opravňovaly nosit šlechtický přídomek. Nic takového se ještě předtím nestalo.

Jinak nebylo o čem hovořit, jen o studentských bouřích. Bokem po pravici prezidenta von Stejskala stál přednosta prezidiální kanceláře policejní rada František Marschan. Za ním pak komisař Václav Olič, muž, který se přes své mládí stal vedoucím IV. vyšetřovacího oddělení. Vrchní komisař Olič byl oblíbencem prezidenta von Stejskala a své ostruhy, jak by se řeklo, si vysloužil právě na procesu s Omladinou. Byl to právě on, kdo se s nebývalou vervou zapojil do vyšetřování. Domněnku o tajné organizaci podporovaly zabavené letáky, které se tehdy daly vyrobit na hektografu, tiskařském zřízení podléhajícím státní kontrole a zvláštnímu policejnímu povolení. Jeden nelegálně držený stroj objevil Olič při domovní prohlídce u jistého Jana Zieglosera, jednoho z účastníků demonstrace. Komisař Olič také zabavil jeho osobní deník, kde si Ziegloser zapisoval postřehy z politického života pražské mládeže. Olič si tyto zápisky vyložil jako potvrzení existence tajné organizace s názvem Omladina.

Poté, co demonstranti při oficiálním ceremoniálu na Velkém náměstí přehlušili svým zpěvem vojenskou kapelu, vydali se jednotně Celetnou ulicí, kde provolávali hesla, tupili císaře, rozbili výklady restaurace U Císaře rakouského a vývěsní štít šlechtického kasina, policie zakročila. Následovalo rozsáhlé zatýkání a vyhlášení stanného práva nad Prahou a přilehlými obcemi, Olič zatkl 36 domnělých omladinářů. Proto onen strmý kariérní vzestup a přízeň samotného prezidenta von Stejskala. Ovšem přízeň starších kolegů si nevysloužil. Komisař Pobuda ho rád neměl. Ani ne tak pro jeho služební horlivost, ale pro metody vyšetřování, při nichž nebral ohledy na své kolegy a byl ochoten jít i tak říkajíc přes mrtvoly.

Bylo konstatováno, že během posledního týdne nevyvstal žádný zločin, vražda, která by byla hodna zvláštní pozornosti, takže policejní ředitel nemusel zvyšovat hlas a o půl dvanácté jednání ukončil a přítomné propustil.

Komisař Pobuda si tedy stejně jako ostatní páni komisaři odbyl obvyklé kázání, a nyní bude řešit jen svoje vlastní záležitosti na svém holešovicko-bubenském okrsku. Rozloučil se krátce s přítomnými komisaři a stavil se ještě při té příležitosti v přízemí ve spisovně. Ale ani tam neměl žádnou zprávu. Všechny písemnosti mu byly již během dopoledne doručeny policejním sluhou do jeho holešovického komisařství na Bělského třídu. Tam roztřídění zřejmě už provedl jeho podřízený, policejní koncipient Jan Nebeský.

Nebývalo to moc často, ale dnes s lehkým srdcem opustil jinak pochmurnou budovu policejního ředitelství, nezatížen žádnými úkoly. Tak to měl rád.

Byl krásný jarní den a on vykročil na rušnou Ferdinandovu třídu, aby se vydal, jak se říká per pedes, na Josefské náměstí. Tam chtěl použít koňku, která by ho dovezla za řeku do sedmé pražské části, Holešovic.

Sotva ale udělal několik kroků, zastavila u chodníku bryčka. Pobuda vzhlédl a uviděl v ní policejního komisaře Dvořáka.

„Pane komisaři, mohu jim nabídnout svezení?“

Komisař chvíli váhal, nechtěl by zneužívat pohostinnosti.

„Posaděj se ke mně, Franzi, a budou mi dělat milou společnost.“

„No jestli milou, to nevím,“ podotkl žertovně Pobuda, když spatřil příjemnou tvář bubenečského komisaře. A souhlasil.

Přišlo mu to docela vhod, po téměř dvouhodinovém stání na jednom místě ho začalo bolet v kříži. Usadil se tedy s úlevou do polstrovaného sedadla proti komisaři Dvořákovi a povolil si knoflík od límce uniformy. Nebyli tu ostatně na hlavní staroměstské ulici, Ferdinandce, s kočárem sami. V tuto polední hodinu tudy ujížděly kočáry, povozy a fiakry. Chodníky plnili vašnostové a občané všeho druhu.

Ferdinandova třída začínala u řetězového mostu Františka I. a na spodním okraji Wenzelsplatzu, tedy Václavského náměstí, končila. Dalším směrem pak mířila k ulici nazývané německy Am Graben a česky Na Příkopě. Čím byla Ferdinandka Čechům, tím byly Graben pražským Němcům. Bylo zde i německé kasino a vesměs německé obchody, teď na poledne se staženými žaluziemi.

„Tak co říkali tomu dnešnímu entrée von Stejskala,“ řekl nadneseně Pobuda. Prezidiální ředitel nebyl Pobudovi po chuti kvůli tomu, jak přezíravě se díval na komisařství „tam za řekou“, čímž myslel nejen jeho komisařství holešovické, ale i komisařství bubenečské. Bylo sice jasné, že nejvíce policejních případů se událo zde, jak říkal v „alten Prag“, a že pánové komisaři Drašnar ze Starého Města pražského a komisaři Rabas a Lichtenstern z Hořejšího a Dolního Nového Města mu byli bližší. To, že v jeho okrsku se neudálo tolik případů, bylo ale spíše předností a výsledkem toho, jak vedl komisař Pobuda svůj policejní úsek. Veškeré případy vyřešil sám společně se svými dvěma úředníky. A co více. Stalo se, že napravoval škody, které způsobil sám komisař Olič ze IV. oddělení, když řadu případů začal vyšetřovat, ale už je nedokončil. Přesto onen Olič měl u policejního prezidenta i o zásluhy vystaráno. Stalo se to poté, co byl policejní ředitel oceněn Vídní za úspěšný zásah proti údajnému spiknutí mladočechů s úmyslem poškodit a otřást monarchií a samotným trůnem mocnáře. Byl to právě Olič, kdo se toho zhostil velmi obratně a tak se dostal na výsluní prezidentovy přízně a stal se majitelem zlatého záslužného kříže.

Komisař Dvořák pochopil, co mu chce Pobuda naznačit.

„Však se, pane kolego, dočkáme změny a myslím, že už brzo. Proslýchá se, že von Stejskal se má stát vedoucím policejního ředitelství ve Vídni s titulem náčelníka tamější policie.“

„Díky bohu za ty zprávy, i když nevíme, koho nám sem z Vídně dosadí,“ namítl Pobuda. Drožka s oběma komisaři teď mířila širokou a přímou ulicí Am Graben. Z obou stran ji lemovaly luxusní, vesměs německé obchody. Večer bývala místem dostaveníček německé mládeže a mnohdy i provokací. Strhla se tu nejedna šarvátka, to když do těchto míst, které byly doménou buršů, zabrousil Čech.

„To komisaři Drašnarovi z Dolního Nového Města nezávidím,“ řekl Pobuda, když na toto téma komisař Dvořák zavedl hovor. „Tady je často policie bezmocná. Je jisté, že buršáci si stále více troufají,“ připustil komisař Pobuda

„Můžou za to punktace, to že se staročeši dohodli s vídeňskou vládou a německými liberály a stanovily se hranice dalšího českého vývoje. Rozdělení Čech na část německou a česko-německou je nepřijatelné,“ dodal komisař Dvořák.

„Právě to vyhnalo mladočechy do ulic, kvůli tomu ony národní bouře. Právě ta neschopnost řešit česko-německé vztahy vedla k volebnímu neúspěchu staročechů,“ přisadil si Pobuda.

„To napětí tu stále trvá a aktivita Němců zvláště v příhraničních oblastech je zřejmá. Násilný útlak českého obyvatelstva je přitom evidentní. Pojďme ale raději mluvit o něčem příjemnějším, Franzi,“ dodal komisař Dvořák.

Samozřejmě teď, v polední hodině se tady na Graben nic nedělo. Pánové v cylindrech a dámy v kloboucích s péry procházeli ulicí pod staženými žaluziemi. Obloha byla jasná, panovala pohoda. Komisař Pobuda se zahleděl na komisaře Dvořáka, s jeho souměrnou tváří a krátkým knírkem, jak labužnicky vychutnává své viržinko, pokukuje do ulice. Občas se ozval s připomínkou, prohodil žertovné slovo či trefnou poznámku na tu či onu osobu, kterou v drožce míjeli. Zdálo se, že už ho nic z toho, co řekl policejní ředitel von Stejskal, netíží. Pobuda ho svým způsobem měl rád. Byli si vlastně v jádru podobní. I on měl rád dobrou krmi, pivo a jemné doutníky. Tak jako byl domovskou stanicí komisaře Pobudy Kejřův bubenský pivovar, komisař Dvořák si dopřával pohostinnosti hospody Na Slamníku v Bubenči.

Pobuda si vzpomněl, jak svého času sloužili společně na bubenečském komisařství v čísle 17, v jednopatrovém domku proti kostelu svatého Gotharda. To ještě nebyl zřízen komisariát v Holešovicích a Bubnech. Teprve po apelech na magistrátu, kdy už pro rozsáhlost území a nárůst obyvatelstva nešlo komisariát řídit jen z Bubenče, došlo ke změně. Tehdy byl zřízen komisariát holešovicko-bubenský pojímající zemědělskou část starých Holešovic a industriální část bubenskou s továrnami převážně strojírenského odvětví. Sídlil v Holešovicích v rohovém domě na souběhu ulic Bělského a Strojnické. Tak byl určen správní úsek pro oblast s patnácti tisíci obyvateli, rozkládající se na území od bastionů při Chotkově silnici na severu až po říční přístav holešovický na jihu. Ze západu a východu byl pak Pobudův distrikt limitován tokem řeky Vltavy, která v těch místech vytváří jakýsi poloostrov a její tok se opět vrací k severu.

„Měli by mezi nás přijít jednou na kuželky,“ vyrušil Dvořáka z chvilkového přemýšlení.

„Nevím, příteli, jistě bych jim to kazil,“ váhal Dvořák.

„Myslím, že ne. Koulet kuželky snad uměj. Však Na Slamníku taky mají svoji dráhu a krytý kuželník. U nás na Letné je to výtečné. Schází se tam příjemná společnost, obsluha je výborná a kejřovské pivo je jako křen.“

„A kdeže to maj, pane kolego,“ zasmál se Pobudovu nadšení.

„Tak jen přijdou v neděli po obědě k nám na Letnou, do restaurantu U Jiřičků v Letohradské ulici a zahrajou si s námi krejcarovej honér. Uviděj, jak se při tom pobavěj a zapomenou na všechny trable.“

Kočár projel kolem Prašné brány, kolem Neffova obchodu s fajnovým zbožím, o kterém jeho žena Betty mnohokrát mluvila. Na to Pobuda obvykle nereagoval. Cožpak jeho zajímají hrnce, žehličky a další technické vymoženosti pro kuchyň a dům, které sem ten obchodník dodává až z Paříže?

Drožka zabočila na Josefské náměstí. Tady se komisař Pobuda cítil napůl doma. Průhledem rovnou Eliščinou třídou viděl protější letenskou stráň s koridorem lanovky, na vrcholu v Rudolfových sadech pak restauraci se siluetou podobnou zámku Miramare v Terstu. Josefské náměstí mu bylo blízké i tím, že zde začínala linka koňské dráhy jedoucí odtud přes řeku po mostě Císaře Františka Josefa I. do Holešovic. Mířila hlavní holešovickou třídou Bělského a poté na Výstaviště a do nitra Stromovky.

Zelená linka, pojmenovaná podle zelených terčíků na jednotlivých stanicích i značení na vozidle, to byla jeho holešovická trať. Pohon obstarávali obvykle obstarožní koníci, vyřazeni z vojenského eráru. Koňskou tramvají se obyvatelé Holešovic dostávali do „Prahy“, jak říkali městu za řekou. Odtud bylo možno se ještě napojit na linku do Karlína a linku vedoucí středem města přes Karlův most na Malou Stranu. Ty linky používal Pobuda málo, ale zelená trať byla pro něho domovská, a proto důležitá.

Na Josefském náměstí stála c. k. kadetní škola, na protilehlé straně Josefská vozatajská kasárna. V těsné blízkosti kostela sv. Josefa, vedle Ústavu šlechtičen, bylo volné prostranství, kde nyní hostoval německý cirkus.

„À propos, komisaři, jak se mají u nich doma, co jejich paní Betty a dcera Fany? Věřím, že už si paní tady u nás zvykla. I když se jí popravdě nedivím, Vídeň je přece jen hlavní město. My oba tady na okraji Prahy za řekou žijeme jako v provincii,“ prohodil Dvořák.

Komisař Pobuda se o tom nechtěl zmiňovat. Stav u nich doma dosáhl jakéhosi kompromisu, ale řešení bylo v nedohlednu. Betty mu to neustále připomínala. Cítila se v tom ryze českém prostředí v Holešovicích opomíjená a vyčítala Pobudovi, že ji odvedl právě sem, do Prahy. Jistě, Vídeň není Praha, ale tady v Holešovicích to, podle jejího mínění, snad ani Praha není. Snažila se mu to připomínat při každé příležitosti. Dokonce, i když uměla česky, mluvila tak jen velmi nerada. Pro ni byly Holešovice jen něco mezi předměstím a vesnicí. Tak se na to jeho žena dívala a komisaře to přece jen rmoutilo.

„Nemyslím si, že to u nich tak zůstane, až se jejich Fany vdá, tak to bude k lepšímu.“

„Věřme tomu, ale Betty se s tím nesmíří snad nikdy,“ povzdechl si komisař Pobuda. „Věděj, to její němčení je nepříjemné. Ona mně má za zlé, že jsem se stal komisařem v Praze, a kdyby tomu bylo v Praze, ale v Holešovicích? Stále mně vyčítá, že jsme měli zůstat ve Vídni a já měl přijmout post na ministeriu.“

Komisař Dvořák se odmlčel, jako by nevěděl, co na to říci.

„Ale víme, příteli, mě to táhlo do Prahy, do Holešovic. Však věděj, tady v Bubnech jsem rozenej a sem patřím.“

„Pokud vím, tak Betty je také Češka,“ namítl komisař Dvořák.

„To maj pravdu. Rozená z českých rodičů, kteří se do Vídně před lety odstěhovali za lepším živobytím.“

„Ale Franzi, uviděj, že se to časem poddá. Jejich Fanynka se vdá a vylétne z hnízda a Betty se umoudří.“

„Kdyby tak měli pravdu, příteli,“ dodal Pobuda. Tohle Pobudu zatím trápilo nejvíce, Fany už bude mít tři křížky za sebou, a stále se nenašel vhodný partner. Komisař největší díl na neúspěchu přikládal právě Betty. Ani jeden z možných kandidátů na ženitbu jí nešel pod nos.

„Uviděj, že vše se v dobré obrátí,“ snažil se ho povzbudit komisař Dvořák.

Jeli rovnou Eliščinou třídou a směřovali po mostě přes Vltavu. Zde na jeho předpolí byly Eliščiny lázně, hojně navštěvované pro neobvyklé ozdravné procedury nabízené i v novinách, slibující úplné ozdravení těla. Sem ale komisař Pobuda nechodil. Hned poté, co byly postaveny holešovické vanové a sprchové lázně na rohu Bělského třídy a Skalecké ulice, byl věrný jenom jim.

Když bryčka vjela na mostovku, tak to zadrnčelo. Pod nimi tekla Vltava, jejíž hladina připomínala rozlité stříbro. Přes most Císaře Františka Josefa I. vedla přímá a nejkratší spojnice do Holešovic.

Holešovice a Bubny už od roku 1884 nebyly jen vesnicemi za řekou, ale staly se důležitou a industriální složkou Prahy. Praha je přijala do svého společenství a snad díky tomu se jeho čtvrť rozrůstala. Komisař přijímal ona údajná pozitiva, která stavba mostu s sebou přinesla, ale měl k tomu i svůj ambivalentní vztah. Rázem totiž zanikly jeho rodné Bubny, kdysi rybářská osada na břehu Vltavy, žijící pokojným tempem nezávisle na tom velkém městě za řekou.

Jenže od doby jeho dětství se mnohé změnilo. Během krátké doby sem vtrhl průmysl. Továrny vyrostly jako houby po dešti. Nejvíce kovodělné, jejichž hlučný provoz a čmoud naráz zahltil to poklidné venkovské hnízdo. Pokroku ale nelze zabránit, přinesl i pozitiva. Stavěly se tu nové domy, jeho čtvrť dostávala nový kabát a s ním i vymoženosti, jako je plyn, elektřina, kanalizace. Nad plání letenskou vyrostla nová vodárna. Takže co z toho si vybrat. Tesknit po starém a nepoznat pozitiva nového? Jedno ale komisař Pobuda věděl jistě, je to jeho čtvrť s patnácti tisíci obyvatel, živoucí, rušná a on je tu od toho, aby zde udržel pořádek. A jaké k tomu měl prostředky? Samozřejmě zákon na své straně a s ním i třicítku členů Sboru stráže bezpečnosti s jemu podřízeným strážmistrem Janem Černým. Dále pak dva spolupracovníky, důsledného policejního koncipienta Nebeského a ještě mladého, ale schopného a nápaditého policejního praktikanta dr. Rybičku. Zatím se mu dařilo svoji čtvrť uhájit, jeho denním chlebem bylo řešení drobných přečinů, jako jsou urážky na cti, drobné krádeže či odcizené podvlíkačky z půdy. Velký případ tu byl naposledy před rokem, to šlo o vraždu ženy holešovického fotografa A. B. Mandy, kterou se jeho týmu podařilo úspěšně objasnit, a pachatele, v tomhle případě pachatelku, přivést k velectěnému c. k. trestnímu soudu v Praze.

Bryčka s oběma komisaři projela podél toku Vltavy po Bělského silnici, poté zahnula ke Skalecké ulici, kolem holešovických vanových lázní v domě, který zdobila na střeše bílá kamenná labuť. Za několik minut byl komisař Pobuda na místě. Bryčka zastavila u vznosného třípatrového měšťanského domu na rohu Bělského a Belcrediho třídy.

„Opravdu nechtějí, příteli, k nám na oběd? Máme dnes zadělávané drůbky a věřte, že naše služebná Anička je umí skvěle připravit tak po jihočesku. Místo u stolu je pro nich připraveno,“ zval komisař Dvořáka k nim domů.

„Ne, opravdu ne, příteli. Vyříděj u nich doma pozdravení, Betty ruky políbení, ale musím se vrátit.“

Pobuda věděl, že komisař Dvořák to má ještě do Bubenče kus cesty.

„Takže jich čekám v neděli u Jiřičků na partii kuželek, příteli,“ rozloučil se s ním.

Poté ještě Pobuda hleděl, jak bryčka jede do kopce po Belcrediho ulici a její silueta se pozvolna ztrácí. To už ale komisař vzal za kliku domu. V té chvíli zazněl z kostela svatého Klimenta zvon a poté následoval výstřel z děla, který na Mariánských hradbách oznámil poledne. Komisař přišel na oběd právě včas a musel si přiznat, že mu notně vytrávilo.

Případ nešťastného urninga

C. k. policejní komisař Pobuda vystoupil z koňky na stanici před Umrathovou fabrikou na holešovické Bělského třídě. Z vozu ho rukou u štítku služební čepice pozdravil konduktér Voříšek. Vzápětí na to trhnul za šňůru zvonce. Kočí na kozlíku mlaskl a hodil opratěmi. Žemlové kobyly zabraly do tahu a vůz tramvaje se opět rozjel. Tohle byla předposlední zastávka na pravidelné lince z Josefského náměstí v Dolním Městě pražském sem na Výstaviště ve Stromovce. O nedělích zajížděla koňka dále, až do lůna Stromovky, a odvážela návštěvníky do největšího pražského parku, někdejší Královské obory. Jindy by tuhle cestu komisař Pobuda absolvoval pěšky. Od jeho domu na rohu Belcrediho ulice to nebylo daleko. Dnes se ale po ránu náhle rozpršelo, a tak se rozhodl použít koňku. Komisař obvykle konal tuto ranní cestu rád. Mohl si takzvaně rozhýbat tělo, po nočním, obvykle neklidném spánku si mnohdy připadal jako rozlámaný. Tahle cesta ho obvykle dostala znovu do formy. To byl jeden důvod, a druhý, že mohl dohlédnout na dění na nejhlavnější holešovické ulici, Bělského třídě. Předběžně se ujistit, že zde nedochází k porušení pořádku. Rád nahlížel do obchodů i na zboží, nabízené prodejci na vozech při chodníku, kontroloval, zda nedochází k rozmíškám a svárům. Už od božího rána měli prodejci pro své holešovické zákazníky čerstvé zboží. Na vozech a kárách nabízeli nejrůznější potravinářský tovar: mléko, vajíčka, zeleninu, ale i košťata, hrnce, sodu, písek na podlahu. Do oken domů tu volali drátenicí, prodavači octa, hadráři. Prostě bylo zde k dostání vše, co mohli místní obyvatelé potřebovat. Prodejci byli rádi, že zde mohou prodávat a nemusí se zbožím do středu Prahy na trhy. Tam by je stihla daň z prodejního místa, a před mostem Císaře Františka Josefa I., kde byl akcíz, se musela platit potravní daň na čáře. Takto se mohli vyhnout dvojímu placení. Komisař věděl, že to mnohdy nebylo, jak by se řeklo košer, ale obvykle zamhouřil oko, někdy i obě. Pokud zde nedocházelo k jinému přečinu, ke krádežím, pranicím, nechtěl svým konáním ztrpčovat i tak nesnadný život obyvatel své čtvrti.

Dnes se ale náhle rozpršelo. Nebyl to sice žádný lijavec, ale protože nechtěl přijít do úřadu zmoklý jako rousňák, zvolil jízdu pražskou koňkou. Během jízdy pak měl možnost od konduktéra Voříška získat zprávy nejen o tom, co se během včerejšího dne i noci událo tam za mostem Císaře Františka Josefa I., ale i tady v Holešovicích-Bubnech. To ještě dříve než dostal hlášení od komisaře stráže bezpečnosti Jana Černého. Dnes, jak mu sdělil konduktér Voříšek, se jednalo o spíše humornou příhodu, kdy o půlnoci vyšli z hotelu Metropol na Bělského třídě dva rozkurážení vašnostové. Na rohu Rudolfovy ulice se zastavili a tam jejich pře přerostla v hlučné dohadování, které rázně ukončila jakási ženština, když na ně z patra domu vylila kýbl vody. Nato oba zanechali vzájemného hašteření a pustili se do spílání té osobě. Přichomejtl se k tomu strážník a oběma rozkuráženým pánům udělil pokutu za rušení nočního klidu. Konduktér Voříšek poté významně dodal, že se jednalo o redaktora novin Český hlas Soukupa a jeho soupeřem byl taktéž redaktor novin Zeithaml z Prager Postu.

Komisař počkal, až koňka odjede, a poté se pustil přes koleje a dlážděnou vozovku na protější chodník. Tam ve dveřích domu viděl policejního sluhu Vašíčka, jak zápolí s deštníkem.

„Nechaj to tak být Vašíček,“ řekl komisař Pobuda, když dorazil před dům, ve kterém sídlilo holešovické komisařství. Na oválném štítě s korunkou a rakouskou orlicí se oznamovalo, že zde v tomto domě sídlí K. k. Polizei Kommissariat für Bezirk Holeschowiz-Bubna.

„Ráčej prominout, pane komisaři. Chtěl jsem jim jít naproti, aby nepromokli.“

„Nechaj to být.“ Tahle nemotornost komisaře pobavila.

„Jinak jim vinšuji dobrý den, i když to zrovna dobře nevypadá,“ řekl Vašíček a ukázal k nebi. „To bude jistě pršet celej boží den, pane komisaři.“

Komisař ale neměl špatnou náladu, a tak jen připomenul: „Ta trocha jarní vláhy nám přece neuškodí, Vašíček. Máme přece 23. dubna a svátek má Vojtěch, a ta příroda nám to oplatí.“

„To maj pravdu, pane komisaři, říká se: Na svatého Vojtěcha, v polích samá potěcha.“

Komisař ale neměl potřebu rozvádět staré pranostiky, proto se rázněji zeptal: „Páni úředníci už jsou na místě?“

„Ano, pane komisaři, jak pan koncipista Nebeský, tak i pan praktikant dr. Rybička už jsou přítomni, už čekají jen na nich.“ Komisař z chodby domu vstoupil do své kanceláře. Z policejní čepice setřásl kapky ranního deště a čepici pověsil na věšák. Poté mu policejní sluha Vašíček pomohl z kabátu a dříve, než ho pověsil na věšák, navlékl kabát na ramínko se slovy: „Takhle jim to líp uschne.“

„Tak už dou, dou, Vašíček,“ vystrnadil policejního sluhu z místnosti komisař a přistoupil k oknu, aby ho otevřel dokořán. Výhledem ven zjistil, že náhle přestalo pršet a obloha se kupodivu jasní. Jistě, byl to jen jarní deštík, co spláchl prach a pročistil ovzduší. Pohled z okna jeho kanceláře byl takový nijaký. Mohl jím pozorovat jen železniční násep Buštěhradské dráhy zarostlý už novou, svěží zelenou trávou. Po náspu několikrát za den projížděl vlak naložený kladenským uhlím směřující na nádraží do Buben. Komisař si ale tuhle kancelář vybral záměrně. Kancelář, kde úřadovali jeho dva podřízení, měla okna na rušnou Bělského třídu. Tam se provoz za celý den nezastavil, tam hrčely po žulovém dláždění povozy, dojížděla do stanice tramvaj a ozýval se křik a halas prodejců. Tady byl hluk o něco menší, vlastně jen pokud projížděla kolem supící lokomotiva táhnoucí náklad uhlí. Bylo to sice slyšet, ale už si zvykl. Projíždějící vlaky ho zároveň upozorňovaly na čas, protože jejich jízdní řád byl neměnný. To si mnohdy vyndal z vesty hodinky, remontérky, aby se přesvědčil.

Komisař zavřel opět okno a přistoupil ke stěně, na které byla pověšena velká Hurtigova mapa sedmého pražského okrsku. Komisař Pobuda pohlížel na toto velké území svěřené do jeho péče. Znal ho sice dobře, po paměti, ale na té mapě ocenil detaily, které do ní byly s přesností zapracovány. Domy měly své číslo popisné, ulice jak v německém, tak i v českém názvu. Byla tam zakreslena kdejaká kaplička, studna, boží muka. Kartograf v tomhle případě nemohl být přesnější. Komisař o krok odstoupil, aby mapu vnímal jako na celek.

Na západě sousedil jeho úsek s komisařstvím malostranským, kde sídlil komisař Stelzig, a částečně okrskem Bubenečským, s jeho dobrým známým komisařem Dvořákem. Tuto hranici vydělovaly bastiony starých Mariánských hradeb. Poté následovalo velké prostranství Letenské pláně, kde v současné době bylo vojenské cvičiště pro vojsko v kasárnách Františka Josefa I. na Hradčanech. Pak samotná Letná, nově se rodící čtvrť na letenském svahu, kde probíhal čilý stavební ruch. Komisař tomu byl rád. V jeho čtvrti se stavěly nové moderní domy a čtyřpatrové činžáky tu rostly jako houby po dešti. Měly všechny vymoženosti nové doby, kanalizaci, plynové osvětlení, čerstvou vodu z nově postavené vodárny, která jako maják čněla vedle Letenské pláně. Hlavně pak zde byl čistý luft. To se o Holešovicích tak úplně říci nedalo pro přemíru továren. Ale Letná to bylo něco jiného, to byla čtvrť budoucnosti. Začínali se tam stěhovat lidé z města za řekou, doposud sevřeného hradbami, kde v té době probíhala asanace nevhodných, ohyzdných a zdravotně závadných domů na Starém Městě pražském. Také komisařovy rodné Bubny se rozrostly, přibylo zde několik továren a společně s Holešovicemi se slily v jeden celek. Zbývaly ještě dolní Holešovice mající stále ještě původní zemědělskou zástavbu, i když i tam se dral průmysl. Zatím tu stála velká Kubinzkého kartounka a nedávno postavená elektrárna a plynárna. Celé to rozlehlé území od severu k jihu uzavírala řeka a na ní plavební kanál a lodní přístav. Ano, bylo to velké území a nabývalo na důležitosti. Zcela jistě tomu napomohla i Jubilejní zemská výstava před čtyřmi roky, kdy sem na holešovické Výstaviště proudily davy lidí nejen z domoviny, ale z celého slovanského světa. Raritou pak byla delegace krajanů žijících v Americe, kteří sem vážili dlouhou cestu přes moře. Komisař si to rád připomínal. Byl to fenomenální úspěch, kdy se potvrdila síla Čechie. I na to byl komisař Pobuda náležitě hrdý.

Komisař poodstoupil od mapy a nechal na sebe působit velkolepost své čtvrti. Po městském okrese Libni byla druhou největší městskou aglomerací v Praze co do počtu obyvatel. Zároveň s tím pocítil určité obavy. Lze beze zbytku ovládnout tak velké území, kdy každý nastávající den mohl přinést něco, s čím by si nedokázal poradit? Jistě i takové okamžiky byly, neboť zločin mnohdy nemá snadné řešení. V minulém roce to byl zločin, který se odehrál na Josefově, ale jeho řešení se našlo právě zde v dolních Holešovicích, či podivná smrt velocipedistického závodníka přímo zde ve Stromovce, ta zase našla řešení v císařské Vídni. Je pravda, že i toho se komisař zhostil, ale přineslo mu to dny nejistoty, trápení a bezesných nocí. Jako věrný a oddaný služebník Jeho apoštolského Veličenstva císaře Františka Josefa I. byl však schopen čelit výzvám a bojovat se zločinem. Komisař se pohledem obrátil na protější stěnu, kde visel ve zlaceném rámu portrét mocnáře. Odtud na komisaře Pobudu blahosklonně shlížel císař s licousy na tvářích, oblečen v bleděmodrém kabátci uniformy, ověšen medailemi a s Řádem zlatého rouna zavěšeným na červené stužce. Ten obraz byl zajímavý tím, že kamkoliv se po místnosti komisař hnul, císař ho ze svého místa pozoroval. Pobuda svého císaře ctil a plnil služební příkazy s odpovědností sobě vlastní. Komisař ještě jednou pohledem přelétl svoji kancelář. Vše bylo na svém místě. Litinová kamna Sirius, židle, stolek, skříň na spisy, zástěna s lavorem a nádobami na očistu, ale i trezorová skříň v rohu. Poté se vrátil ke stolu z třešňového dřeva, otevřel nejspodnější zásuvku, vyndal z ní láhev a skleničku a odlil si do ní bylinnou hořkou. Tekutina mu projela hrdlem a cítil, jak mu v žaludku usazuje a vyvolává blahý pocit. Ano, to potřeboval. V poslední době komisař špatně spal, měl pocit, jako by měl v žaludku kámen. Však ho doktor Kotaš, holešovický fyzikus a lékař, nabádal, aby vysadil z práce a vzal si lázně. Jenže na lázně bylo ještě časně, sezona začne až za měsíc, a navíc nevěděl, zda by mu dovolenku schválil policejní ředitel, a nedej bože, aby nastal nějaký případ. To by už s lázněmi nemohl počítat vůbec.

Komisař Pobuda vzal za kliku a otevřel dveře do další kanceláře. V té chvíli škrábání per o papír ustalo a oba jeho úředníci povstali, aby se s komisařem přivítali.

„Jen zůstanou sedět, pánové,“ pokynem ruky je usadil opět na židle a sám přistoupil k oknu, aby vyhlédl na hlavní holešovickou ulici, Bělského třídu. Zrovna projížděly vozy naložené cihlami. Komisař věděl, že jedou z cihelen na Suchdole a zavážejí stavbu školy v dolních Holešovicích. Z opačné strany zase uhlíři vezli uhlí z Buben do některé z továren tady v horních Holešovicích. Mnohdy tudy proudil nejrůznější tovar v takové síle, že se sotva dalo přejít na druhý chodník. Káry a kárky, vozy a fasuňky, vašnostové v bryčkách. Do toho hospodyně, služky. Lidí jako o pouti. Ano, hodně se jeho čtvrť změnila. Ale blýskalo se na lepší časy. Továrny se už zde přestaly stavět. Majitelé zdejších pozemků usoudili, že lepší je prodat své parcely na stavbu domů, činžáků, a mít z toho větší profit. Takže snad v budoucnu tu přestanou čmoudit komíny, ubude hluku a prachu jako doposud a čtvrť bude na tom tak jako ta část na letenské stráni, kde vyrůstají nové, světlé domy.

Přímo přes ulici stála továrna Umrathova, největší strojírenská továrna zde v Holešovicích zaměstnávající na pět set dělníků, rozlohou od Strojnické ulice až po svažitou Rudolfovu třídu. Dále pak Bondovka, Martinka, Reissenzahnova slévárna a další fabriky. Přes most Císaře Františka Josefa I. se sem v ranních hodinách valily davy dělnictva. Rovněž tak i obyvatelé Buben a Holešovic se mění. Namísto rybářů a zemědělců se z nich stávají řemeslníci a tovární dělníci.

Ale dost už těch úvah, které ho tak náhle přepadly. Je nutné věnovat se práci. Pobuda se obrátil na prvního svého úředníka, policejní koncipienta Nebeského.

„Dali už dohromady přípis na policejního radu Marschana?“

„Ano, pane komisaři, rovněž tak na holešovický magistrát. Je to u nich na stole.“

„Dobrá,“ řekl.

Komisař se zatím písemné korespondenci nevěnoval a udělá to poté, co se ujistí, že vše je v pořádku a nikde není třeba jeho zásah. Koncipient Nebeský je řádný a přičinlivý úředník jeho kanceláře a v mnohých záležitostech jej zastupuje. Vždy pečlivý, akurátní, a kdyby nebylo jeho sokolského nadšení, mohl by si myslet, že je to jen takový suchý patron. Ano, koncipient Nebeský byl sokol, v místní sokolské župě zastával jako činný pracovník pozici místopředsedy a byl v tomto ohledu činorodý. V letních měsících konal se svými soudruhy vlastenecké pochody po vlastech českých, kdy demonstrativně v sokolském úboru a s vlajkou procházeli pamětní místa známá z české historie. Pobuda věděl, že vykonává bohulibou činnost na obhajobu Čechie. I to však bylo na pováženou, neboť i německá veřejnost se angažovala v turnerských spolcích, zejména v pohraničních oblastech. Pořádala cvičení, přehlídky, stavěla rozhledny a její činnost byla protipólem české vzájemnosti, s cílem opanovat nejen své hraniční území, ale co nejvíce se prosadit v krajích ryze českých. Ty nešťastné punktace! Stále to bylo horké téma. Tenhle Nebeský byl ale bojovníkem za českou věc, a to se komisaři líbilo. Na prezidiu v Poštovské ulici však vyšlo nařízení, že ve službách c. k. policie není radno být v jakýchkoliv politických spolcích, Sokol nevyjímaje. Na císaře rudá sokolská garibaldiovská košile působila jako červený hadr na býka. Komisař ale našel způsob, jak z toho Nebeského vyvinit. Doložil, že v sokolském hnutí zastává Nebeský policejní dozor, což byla ale jen zástěrka, aby koncipient mohl dál provozovat svoji bohulibou činnost. Komisař chvíli sledoval jeho bezvousou tvář, kotlety na líci a uprostřed hlavy pečlivě učesanou pěšinku. Věděl, že v něm má spolehlivého úředníka vzorně plnícího své úkoly. Pak se obrátil na druhého podřízeného, policejního praktikanta dr. Rybičku. Ten měl obvykle povinnosti související přímo s životem sedmé pražské čtvrti. Zakládal policejní konskripci, obesílal jednotlivé obyvatele k předvolání sem na komisařství, řešil drobné spory a přečiny tak, aby jimi nezahlcoval svého komisaře. Mnohdy to byly malichernosti, ale leckdy byl třeba zásah důraznější, protože ani zde nežili jen lidé zbožní, ale i tací, na které bylo nutné použít služeb hnanecké policie a takového tuláka dopravit buď do Fišpanky, nebo postrkem do domovské obce. Dr. Rybička byl také sportovcem. Na bubenském oválu jezdil na vysokém kole společně se členy Holešovického velocipedistického klubu, jehož byl platným členem. A tak bylo často možné vidět ho ve spurtu na závodní dráze oblečeného do přiléhavého cyklistického oděvu s čapkou proti oslnění naraženou do čela. Tak jako Sokol, i jejich klub pořádal nedělní výlety na velocipédech do přírody za účelem poznání české krajiny, společenského soudružství a také cyklistické osvěty, neboť český venkov měl mnohdy chabé vědomosti o smyslu tohoto sportu. Dr. Rybička věřil, že v budoucnu se kolo stane běžným a potřebným dopravním prostředkem i ve službách c. k. policie. V Anglii prý tomu tak je, jenže zde, jak řekl, zde v rakousko-uherské monarchii jsme prý o hodně pozadu. Komisař se díval na dr. Rybičku, na jeho mladistvou tvář s jiskrným okem. Pod nosem měl do špičky vytažený světlý knír, móda došlá sem z Frankraichu. Pravda, dr. Rybička je mladý a trochu ztřeštěný, nemá usedlosti koncipienta Nebeského, ale za to má mnohdy neotřelé nápady, tolik potřebné v policejní práci.

„No, nebudu jich rušit, pánové, pokračujou ve svojí práci,“ odkašlal si a vzal za kliku od své kanceláře. Poznal, že se vlastně nic závažného neděje. Posadil se ke svému stolu, kde měl vyrovnané už roztříděné spisy. Oběžníky a nařízení z policejního ředitelství, civilní korespondenci, hlášení od komisaře stráže bezpečnosti Jana Černého a taktéž osobní korespondenci. Řekl si, že to vezme od konce a věstníky a nařízení si nechá na konec. Uvolnil si knoflík od límce uniformy. Přisunul si popelník s nápisem Carlsbad – penzion Prinz Eugen, suvenýr z jeho pobytu v lázních v minulém roce, a zapálil si krátký doutníček. Teď už by ho nemělo nic vyrušit, aby mohl nejen v klidu vychutnat doutník, coronasku, ale i pročíst listiny. Sotva ale vypustil první obláček tabákového kouře, ozvalo se rázné zaklepání a hned nato se vřítil do jeho kanceláře praktikant dr. Rybička. Komisař Pobuda se zamračil.

„Pane komisař, ráčej prominout, něco neodkladného. Raději si vezmou telefon sami.“ Rybičkova tvář vyjadřovala napětí.

„Kdože volá?“ zeptal se ještě před tím, než pokárá Rybičku za ten unáhlený vpád do jeho kanceláře.

„Tady strážník Věchet, pane komisaři. Je prý to naléhavé.“

Proboha, co může mít Věchet naléhavého, že volá přímo jeho, a ne podle subordinace nejdříve komisaře stráže bezpečnosti Černého. Oni tady na komisařství policejní práci řídí, ale výkonnou mocí nejsou. Tu zajišťuje strážmistr Černý se svými strážníky rozdělenými po celém holešovickém okrsku. Dovedl si ale Věcheta představit, jak je horlivý. Mohutný, naditý ve služební uniformě, s masivním knírem. Poněkud obézní budil respekt strážník svým zjevem, byl ale spíše statický typ. Služební povinnosti si dle Černého ovšem plnil spolehlivě. Komisař neochotně vzal sluchátko a zatočil kličkou na aparátu.

„No, co je Věchet, nemůžou zavolat strážmistra?“

„To nejde. Mám zavolat jen jim, pane komisaři. Stala se hrozná věc.“

Hrozná věc, hrozná věc, tihle strážníci mnohdy přehánějí.

Přesto se zeptal: „Odkud volaj Věchet?“

„Já jsem tady v Klárově slepeckém ústavě.“

„Proboha, co dělají v slepeckém ústavě?“

„Musel jsem až sem, jinde tady nemají telefonní přístroj, pane komisaři.“

„Tak o co jde, Věchet?“

„Já jenom, že je tu vrchní komisař Olič a nakázal mi, abych jich urgentně sehnal, pane komisaři.“

Tak Olič, polkl komisař. Olič! Kamkoliv se pohne, tam za sebou zanechá jen problémy, ale komisař ví, proč ho policejní ředitel protežuje na úkor ostatních pánů komisařů. Ale o to teď nešlo. Teď byl tam na místě, na Klárově a sháněl ho. Z pozice vrchního komisaře IV. oddělení vyšetřování měl právo ho kdykoliv povolat. I když si to Pobuda nerad přiznával, byl svým způsobem Oličův podřízený.

„Cože, stalo se něco u těch slepců? Ztratily se jim bílé hole?“ stačil ještě křečovitě zavtipkovat.

„Ne, pane komisaři, to se nestalo u slepců, ale tady nedaleko na baště svaté Máří Magdaleny.“

„A cože se tak stalo, že si mě žádá sám pan vrchní komisař Olič,“ řekl s notnou dávkou sarkasmu.

„Jedná se o vraždu, pane komisaři.“

„Cože to řekli, Věchet?“ Komisař si myslel, že se snad přeslechl.

„Ano, je tady mord.“

„Proboha, tak to mají říci hned, Věchet.“

„Mají sem sofort přijet, pane komisaři. To jim mám vyřídit.“

„Sakra, to je nadělení,“ ulevil si nahlas komisař. V té chvíli však myslel ani ne tak na možnou vraždu, ale na to, jak se Olič objevil u toho nálezu ještě dříve, než to bylo nahlášeno tady u něho na komisařství. Copak Věchet nemohl zavolat rovnou a musel čekat na Oliče? A jak se tam on sám tak náhle objevil? Vždyť z policejního ředitelství v Poštovské ulici je to kus cesty.

„Něco se děje, pane komisaři?“ otázal se Nebeský.

„Ano, máme tu na Mariánských hradbách mord a je u toho vrchní komisař Olič.“

Komisař věděl, že nesmí ztrácet ani minutu.

„Pane praktikante,“ obrátil se na dr. Rybičku, „zaběhnou k Výstavišti, tam na štaflu bude nějaká drožka, tak ji vezmou a sofort s ní přijedou.“

* * *

Bryčka stoupala Strojnickou ulicí směrem k letenskému trhu. Když jeli kolem holešovického hřbitova, komisař letmo pohlédl tím směrem, měl tam pohřbeny oba rodiče. Opačnou stranu ulice tvořila tovární zeď Umrathovy kovodělné továrny.

„Hej, rychlejc by to nešlo?“ zavolal na kočího.

„Dělám, co můžu, vašnosto,“ bránil se vozka. Starší koník, jistě vyřazený z vojenského eráru, šel stále stejným neměnným krokem vpřed. Komisaři připadalo, jako by stáli na místě. Už teď litoval, že si najal drožku. Kdyby jel zelenou tramvají k mostu Císaře Františka Josefa I., tak by se cestou podél břehu Vltavy na místo dostal dříve. Museli to vzít oklikou Rudolfovou třídou a přes Letenské náměstí. Tam se konal každodenní trh. Dřevěné boudy stály na trojúhelníkovém náměstí sražené k sobě. Prodávala se zde zelenina dovážená ponejvíce z bubenečských zahrad a polí. Hokyně od svých košů pokřikovaly na kolemjdoucí. Policejní praktikant Rybička seděl naproti komisaři a pozoroval jeho zachmuřenou tvář. Komisař stále mlčel, a proto se ho zeptal:

„A kdo je vlastně ten mrtvý. Muž, nebo žena, pane komisaři?“

„To jsem se, pane praktikante, nedozvěděl. Snad to ani ten strážník Věchet nevěděl. Jen mluvil stále, že už je tam vrchní komisař Olič a že už tam vyšetřuje.“

Rybička věděl, že to je zlé. Komisař Olič je už na místě a jistě to dá komisaři Pobudovi patřičně na vědomí.

„Mariánské hradby? Věchet neřekl přesně, kde se to stalo. Tam se stýkají tři policejní okrsky: malostranský, bubenečský a náš holešovický. Je to otázka metrů, komu přiznat, že přímo na jeho území se stal zločin.“

„Třeba to nebude ani patřit nám,“ namítl Rybička.

„Teď už je to vlastně jedno, protože když se toho chopí Olič, tak z toho udělá monstrproces a zapojí do toho vlastně všechna oddělení.“

Komisař Pobuda si dovedl představit, jak budou páni detektivové z Poštovské jezdit po Praze i mimo ni jako šílení, bude čilá korespondence s okresními hejtmanstvími, budou odesílány depeše do zahraničí. Olič se stane ústřední postavou a policejní prezident von Stejskal si bude pochvalovat, jakého má zdatného odborníka.

Kolikrát se přitom dá ta záležitost vyřešit jen v rámci jednoho policejního okresu.

Jako v tom případě, kdy v Rudolfových sadech na Letné byl zavražděn řeznický tovaryš z Weissbachu, tedy z Bílého Potoka, na severu Čech. Tehdy Olič neuspěl a celou záležitost musel komisař vyřešit se svými spolupracovníky Nebeským a Rybičkou. To už ale kolem toho nebyl onen společenský zájem, novináři se přestali zajímat, v novinách už nevycházely články jako před tím. Tehdy mu měl Olič za zlé, že to byl on, Pobuda, kdo případ zdárně vyřešil a vraha předvedl před soud.

Z letenského náměstí bryčka pokračovala již po rovině Belcrediho třídou. Po pravé straně čněla jako maják věž vodárny, z níž byla rozváděna voda po domech na Letné. Zásobovala ale také mechanismus lanovky, jezdící od mostu Císaře Františka Josefa I. do letenských Rudolfových sadů a k Letenské restauraci. Pobuda si ji připomněl, protože na stole měl k posouzení stížnost obyvatel Holešovic, že lanovka odebírá velké množství vody do zásobníků, a tu po jízdě vypouští bez užitku do Vltavy. Problém byl v tom, že se poté v mnohých v činžácích v hořejších patrech vody nedostávalo. I takovéhle záležitosti musel řešit a posoudit komisař sedmého okrsku, než stížnost odeslal na magistrát.

Po levé straně se otevřela letenská pláň. Dnes tu výjimečně necvičili vojáci z hradčanských kasáren. Za ní se tyčila silueta Pražského hradu.

„Říkali na Mariánské šance, vašnosto? Řeknou, kde to bude přesně,“ zeptal se za jízdy drožkář.

Komisař zatím řekl jen směr jízdy.

„Jedou k baště svaté Máří Magdaleny,“ poručil. Komisař se díval v kanceláři na mapu a upřesnil si, že se patrně jedná o bastion číslo XIX, skorem až na konci fortifikace. Tahle bašta nebyla pro Pražany neznámá. Odtud se na praporkový pokyn z věže Klementina střílelo z děla, aby se oznámilo obyvatelům města poledne.

Bryčka dojela na bastion a tam je vojenská stráž zastavila s tím, že dál nemohou.

„Zde došlo k neštěstí,“ prohlásil se praktikant Rybička.

„O ničem takovém mně není nic známo,“ řekl strážný. Hned nato vyšel z objektu setník, a když zjistil, o co se vlastně jedná, mohl jim dát správnou odpověď.

„Bude to na Klárově, tam je vidět celé srocení lidstva pod hradbami.“

Obrátili tedy kočár a silnicí, kterou tu nechal vystavět hrabě Chotek, sjeli dolů. Tam už to srocení lidstva viděli. Komisař věřil, že zde uvidí strážníka Věcheta a ten mu podá hlášení o tom, co se tu vlastně stalo, ale nikde ho nezahlédl. To se policejnímu komisaři vůbec nelíbilo. Ten chumel lidí. Propustil drožkáře a společně s praktikantem Rybičkou se pustili směrem k davu. Pobudu náhle přepadla zlost. Bude-li tam cosi k ohledání, tak všechny stopy budou jistě zničeny.

„Ustupte, úřední jednání!“ zavelel praktikant Rybička a lidé, když viděli policejní uniformy, se jen neochotně rozestoupili. Dav ze třech stran zajišťovali strážníci a jedním z nich byl i Věchet. Komisař se k němu prodral, aby se ho zeptal, co se stalo.

„Však viděj, pane komisaři,“ řekl Věchet a ukázal k hradební zdi. Tam ležela na zemi postava, nejspíš muž. Ležel na zádech, košili měl vyhrnutou na břiše, ruce rozhozeny do stran, spuštěné kalhoty. Obličej měl zakrytý modrým kapesníkem.

„Nejspíš na něj přišlo nějaké ujímání,“ zhodnotil situaci praktikant Rybička.

Nad mužem se skláněl muž v policejní uniformě a komisař hned poznal, že je to vrchní komisař Olič.

Když se narovnal, pohlédl Pobudovi přímo do očí.

„Na endlich, Herr Kommissar, že konečně dorazili. To si dali sakra na čas. Nebyli před tím na gáblíku u Macešků? Ona se stala na jejich území vražda, jestli o tom nevědí.“ Přes tvář mu přeběhl pohrdavý úsměv. Pobuda jako by na okamžik zkameněl. Tuhle výtku si přece jen nezasloužil.

* * *

Zpráva o vraždě se roznesla po okolí rychlostí blesku. Místo pod hradbami bylo obklíčeno množstvím lidí, hlavně žen a dětí. Několik policistů jízdních a pěších se snažilo udržovat dav v patřičné vzdálenosti, aby místo zůstalo v tom stavu, v jakém se původně nalézalo. Komisař Pobuda viděl, že hlavní slovo tu má vrchní komisař Olič. Uviděl tu také komisaře Fingra, správce věznice adjunkta Vejříka, koncipistu Knoteka. Dále i inspektora Lederera s několika detektivy. Jak mohl ze své pozice Pobuda vidět, tak mrtvola ležela naznak s nohama rovně nataženýma od hradební zdi vzdálené na půl metru. Kabát i vesta byly úplně rozhaleny, kalhoty rozepnuté a o něco spuštěné. Ruce a tělo byly bílé jako plátno. Na první pohled bylo patrno, že zavražděný úplně vykrvácel.

„Ten pohled je příšerný,“ policejní praktikant Rybička odvrátil tvář.

„I na to si musej zvyknout při policejní práci,“ podotkl komisař Pobuda.

Hlava zavražděného byla skloněna na pravou stranu. Kosti a maso levé strany obličeje byly roztříštěny kameny a vtlačeny dovnitř tak, že podoba muže byla k nepoznání. Očnice levého oka plna sražené krve a rovněž tak ústa, z nichž bylo vyraženo několik zubů. Pod okem zela bodná rána, několik centimetrů dlouhá a značně hluboká. Při bližším ohledání komisař Pobuda zjistil, že na straně k oku má okraje ostré, na straně k uchu pak tupé. To, že by rána pocházela od kapesního nože, se mu nezdálo pravděpodobné. Jeden z Ledererových detektivů namítl, že rána pochází od vojenského bodáku, který byl vražen do obličeje ze strany. Pravá strana byla zbrocena potůčky krve. Stejně zakrvácená byla i brada, takže tvář zavražděného byla úplně k nepoznání. Pod hlavou se mu rovněž nalézala kaluž sražené krve a kolem dokola na trávě, kamenech i uschlých lupenech byly četné kapky zaschlé krve. Nalevo od hlavy až na cestičku zaschl pramínek krve, který vznikl nejspíše vystříknutím krve po bodné ráně. Vedle mrtvoly ležely dva velké kameny, z nichž menší měl na spodku krev a vlasy, špičatý kámen byl krví potřísněn úplně. Detektivové po ohledání okolního místa zjistili, že kameny ty byly přineseny od křoví, které se nacházelo asi patnáct kroků od místa, kde byla mrtvola nalezena. To usoudili poté, když nalezli místo se žlutavě zelenou trávou, lišící se od okolního místa s trávou sytě zelenou. V příkopě pod cestičkou byla nalezena žlutavá hůl s ohnutým koncem, rovněž potřísněná krví. V zaschlé krvi byly nalezeny rovněž vlasy, z čehož detektivové usoudili, že i touto holí vrah či vrahové tloukli svoji oběť. Tři metry pod svahem náspu ležel černý klobouk s promáčknutou střechou. Jeden z detektivů nahlásil Oličovi, že na klobouku jest značena zhotovitelská firma, a to: Konstantin Zvierzina, Wien, Mariahilfstr. 6. Kapky krve byly též na límci u košile, na náprsence, na níž byl nalezen také vyražený zub. Poté vrchní policejní komisař Olič přikázal fotografovi, aby tu vyfotografoval nejen oběť, ale i místo činu.

Poté bylo přikročeno k prohlídce šatů, aby se našly nějaké známky, které by mohly vést ke zjištění totožnosti zavražděného. Vrchní komisař Olič nechal zapsat do vyšetřovacího protokolu, který vedl koncipista Knotek, že neznámý jest asi 25 až 35 let stár, má podlouhlý obličej, tmavé vlasy, silný zrzavý knír, hnědé oči a hořejší zub má zlatem plombovaný.

Oblečen byl v šedivý oblek označený firmou A. Ried, Carlsbad. Na sobě měl úplně novou, ještě nesepranou košili od firmy Schick ve Vodičkově ulici, hedvábné triko, břišní vlněný pás; dále bílé podvlékačky s červeně vytištěnými písmeny G. W. Černé šněrovací boty měl podražené, bez poutek, černožluté pruhované punčochy, které měly špičky i okraj černý. Na pravé punčoše měl vyšitá písmena O. W. Na krku měl zavražděný úplně novou černou kravatu s bílými kvítky, v níž byla zatknuta zlatá jehlice s kulatou hlavičkou, kolem níž byly zasazeny dvě perličky a dva modré kamínky. Na kravatě pak byla firma Josef Michl, Eger, Marktplaz 20.

V takzvané revolverové kapse nalezl detektiv Zobl zlaté hodinky remontérky, s dvojitým pláštěm, na nichž jest monogram G. W. U hodinek byl nalezen řetízek, takzvaný garibaldi, sestávající ze zlatých článků, které jsou spojovány zlatými drátky na způsob křížků. U řetízku byla přivěšena tužka na obou koncích pozlacená. Dále byly v kapsách nalezeny hnědočervené rukavice od firmy Engelmüller v Praze a bílý šátek. Rukávy u košile byly sepjaty pozlacenými knoflíky, které byly spojeny řetízkem. V jedné kapse nalezen byl žlutý papírek a v něm zabaleno sedm párátek. U křoví, odkud byl vzat zřejmě kámen na dotlučení přepadeného, byl nalezen knoflík s hvězdicovitou vyraženinou.

„Ten by mohl hrát velkou úlohu při hledání vraha,“ podotkl inspektor Lederer.

„Ze šatů mrtvoly však nepochází,“ děl komisař Finger.

Když byla mrtvola popsána, poručil vrchní komisař, aby se obličej zakryl plátěnou rouškou.

„Nyní se páni detektivové rozjedou do okolních hostinců a přivedou sem hostinské a číšníky, zda by snad v mrtvole nepoznali někoho, kdo u nich večer tančil nebo pil,“ přikázal vrchní komisař Olič.

„Tím myslel pan komisař, že bychom měli i my něco udělat?“ otázal se praktikant Rybička komisaře Pobudy.

„Zatím to nechaj bejt. Však slyšeli pana vrchního komisaře, jsou snad oni detektivem?“

Ta Oličova výtka v komisaři Pobudovi stále vězela a nemínil udělat nic nad rámec svých povinností. On považoval jeho nařízení za nepříliš šťastné, protože nevěřil v úspěch. Ten zavražděný podle oblečení a vybavení, které se u něho našlo, nebyl jen tak obyčejným mužem. Byl zřejmě zámožný a možná i cizinec, a to, že by vysedával a pil v některé z vesnických hospod či byl na tancovačce, mu nepřipadalo příliš pravděpodobné. On sám by se soustředil spíše na vnitřní Prahu. Proto komisař Pobuda zatím jen stál a bez komentáře pozoroval Oliče, který byl středobodem zdejšího dění.

* * *

O hodinu později dorazila na místo činu soudní komise skládající se z náměstka státního zástupce pana Ervína Hallera, soudních lékařů docenta dr. Slavíka, auskultanta dr. Prušíka a zapisovatele p. JUC. Neděly. Komise nejdříve zjistila, v jaké poloze se mrtvola nalezla, načež dr. Slavík si prohlédl hůl a kameny, kterými byla vražda spáchána. Pečlivě sebral každý vlásek, aby se mikroskopicky zjistilo, náležely-li vlasy zavražděnému. Poté prohlédl mrtvolu a zjistil, že vražda se stala způsobem přímo bestiálním. Vrah či vrahové bodli svoji oběť do obličeje a poté ji utloukli kamením tak brutálně, že jí rozbili všechny kosti na levé straně obličeje. Při doteku bylo slyšet, jak úlomky kostí se o sebe třou a chrastí. Při prohlídce krevního koláče pod hlavou zavražděného zjistil, že obsahuje i jiné součásti mimo krev. Dal tedy onen koláč s hlínou vyrýpnout a odnést do ústavu pro soudní lékařství k prozkoumání.

Když byla mrtvola pozdvižena, shledal lékař, že zavražděný byl napaden zezadu, že mu byla vzadu roztříštěna týlní kost. Na pravé straně nalezl dlouhou řeznou ránu jdoucí podél ucha, téměř až ke krku a na levé skráni širokou ránu příčně, přičemž z ní vytékal i s krví smíšený mozek. Stopy mozku byly nalezeny na kabátě i na krevním koláči pod hlavou. Po zjištění těchto okolností, a poté co bude dle Oličova příkazu provedeno ohledání hostinským personálem, bude mrtvola naložena do obecní truhly a odvezena do českého ústavu pro soudní pitvu, kde bude pitvána.

Dav lidí se rozcházel, už tu nebylo nic k vidění. Pak se komisař konečně dozvěděl, jak došlo k tomu, že o vraždě uslyšel až dlouho poté, co byla objevena, a nedostavil se k případu včas.

Střešovickou ulicí se ubírají každý den časně z rána celé zástupy dělného lidu, mužů, žen i dětí, které jdou ze svých domovů v okolních vesnicích do Prahy do zaměstnání. Místo, kde mrtvola ležela, bylo od silnice vzdáleno a nerovnou hrbolatou půdou zakryto. Stalo se náhodou, že vražda byla objevena již před šestou hodinou ranní. Tesařský pomocník Jansa z Břevnova odchýlil se za svou potřebou na cestičku podél hradeb a po několika krocích zpozoroval, že se u zdi něco bělá. Ze zvědavosti šel na ono místo a ke svému nemalému zděšení viděl před sebou mrtvolu muže, který byl v obličeji všecek zakrvácen a košili měl přehozenou přes prsa. Při prvním povrchním pohledu se tesařský pomocník domníval, že tu jde o neštěstí, že muž spadl z hradeb na hlavu a zabil se. Několika mocnými výkřiky upozornil lidi kráčející po silnici na svůj příšerný nález. Poněvadž se hned sbíhalo množství žen a dětí, přikryl obnaženou mrtvolu a žádal, aby někdo doběhl pro strážníka. Po bližším prohlédnutí mrtvoly bylo i těmto prostým lidem jasno, že se jedná o vraždu a že nalezený muž vykrvácel pod ranami, které mu byly cizí rukou zasazeny. S touto zprávou šel pak pozlacovač Rudolf Jánský ke strážníkovi Janu Roulemu, který konal hlídku u arcibiskupského paláce a oznámil mu, že pod hradbami je zavražděný člověk. Jelikož strážník nevěděl, zdali je muž úplně mrtev, nepotřebuje-li ještě první pomoc, běžel rychle sám na místo se přesvědčit. Poté spěchal podati zprávu na komisařství malostranské. Odtamtud se po dvaceti minutách dostavili komisař Stelzig v doprovodu lékaře dr. Strnada. Komisař Stelzig poté poslal telefonickou zprávu prezidiu bezpečnostního oddělení a komisařství bubenečskému. Prezidium poslalo zprávu na státní návladnictví. Na holešovické komisařství se při tom velkém shonu jaksi pozapomnělo.

To se může stát tam, kde se stýkají hranice působnosti jednotlivých pražských komisařství.

* * *

Po náspu železniční tratě projel vlak. Když zajel na železniční most nad Bělského třídu, ten zvuk ještě zesílil. Policejní koncipista Nebeský vzhlédl od práce a z kapsičky kabátu vyndal cibulové hodinky. Bylo za pět minut poledne.

„Tři sta šestka, jede na čas.“ řekl tak neurčitě do prostoru kanceláře. Na protějším stole zvedl od stolu hlavu policejní praktikant Rybička. Takto s železnou pravidelností kolem komisařství po náspu Buštěhradské dráhy projížděl na poledne osobní vlak z Bubenského nádraží směřující až do Komotau, tedy do Chomutova.

Praktikant Rybička dopisoval poslední hlášenky konskripce do velké evidenční knihy. To bude pro dnešek konec. Policejní hodiny pro veřejnost byly zde na holešovickém komisařství pevně stanoveny od osmé hodiny ranní do poledne. Poté byla dvouhodinová pauza. Policejní praktikant se na tu chvíli docela těšil. Celé dopoledne se hrbil nad spisy, psal a přepisoval, pero skřípalo po papíře. Praktikant Rybička psal nejen česky, ale i německým kurentem, podle toho, kam zpráva směřovala. Komisař Pobuda úhlednost jeho písma chválil a on si na něm dával opravdu záležet. Rybička v tom shledával určité zákonitosti. Čím výše byl postavený úředník, tím neuspořádanější měl rukopis. Některá akta a nóty byly jen obtížně rozluštitelné. Policejní ředitel von Stejskal z Poštovské ulice byl toho vrcholem. Obvykle při schvalování používal modrou inkoustovou tužku a svým rozmáchlým hrotitým rukopisem obvykle poničil estetiku pečlivého a vypracovaného Rybičkova krasopisu.

Praktikant Rybička odložil pero a zaklapl knihu konskripce. Pozoroval koncipienta Nebeského. Ten stál u okna, hleděl ven a v ruce držel hodinky. Rybička věděl, co to znamená. Vzápětí se ozvala rána směrem od Hradčan.

„O tři minuty, pane praktikante,“ řekl a seřizoval si hodinky na správný čas. To právě na Mariánských hradbách vystřelili z děla, aby Pražanům oznámili pravé poledne. Praporečník na věži Klementina dal bílým praporkem pokyn, aby vojáci vypálili na XIX. bastionu ránu z kanonu.

Připomněl si, že už je to pátý den, co byl společně s panem komisařem poblíž bastionu na místě, kde se stala vražda. Společně sledovali činnost vrchního komisaře Oliče. Byl přítomen tomu, jak přede všemi byl pan komisař zcela nevybíravým způsobem osočen. Však také na zpáteční cestě s ním nebyla řeč. Poté, co přijeli, se uzavřel do své kanceláře. To nařčení bylo nespravedlivé a Rybička ví, že k němu došlo v důsledku nedorozumění. Olič to ale nemusel takhle ventilovat. Mohl si vzít komisaře Pobudu stranou a kolegiálně s ním promluvit, tak by to viděl on, policejní praktikant dr. Rybička. Ale Olič je hulvát, deroucí se za úspěchem, bez skrupulí. Za každou cenu, i když mnohé jeho policejní akce jsou korunovány nezdarem, a ty pak hází na oblastní komisařství. I když je služebně mladší než komisař Pobuda, už je vrchním komisařem a v tomhle případě i nadřízeným Pobudy. Nepravosti se dějí a hierarchie a služební nadřazenost je tady dávána až příliš najevo. A to cítí Rybička sám na sobě. On, absolvent české právnické univerzity, musel uvolnit své místo jakémusi vojenskému vysloužilci bez patřičného vzdělání. Ale tak to bohužel je, císař preferuje tyhle válečné veterány a staví je do funkcí, a to nejen u policejního sboru, ale i v jiných státních funkcích. Je zajímavé, že vyšetřování té vraždy zatím nepostoupilo tak, jak by mělo. Není známa totožnost mrtvého ani jeho možného vraha. Dr. Rybička si pamatoval každé slovo z toho dne. Zatím to byly jen domněnky. Soudní lékař dr. Strnad předpokládal, že oběť byla na hradbách zavražděna a poté shozena do příkopu. Tuto domněnku vyslovil ještě před příchodem soudní komise jen po zběžném ohledání. Oběť byla shozena z hradeb na cestičku a odtud se svalila vlastní vahou do příkopu, kde vykrvácela. Pramének krve naznačoval, kudy se hlava mrtvoly kutálela. Při bližším ohledání se zjistilo, že domněnka ta není správná. Soudní komise, která přišla později na místo činu, neshledala na hradbách žádné známky po nějakém násilí a nikde nebylo vidět žádné kameny, kterými by mohli vrahové svou oběť utlouci. Také na okraji hradebních zdí nenašli žádné stopy. Naproti tomu všechny okolnosti svědčily o tom, že neznámý byl zavražděn na tom místě, kde byl nalezen a tamtéž také vykrvácel. Padla ale domněnka, že byl napaden u keře, kde byly vzaty kameny, a odtud utíkal ke hradební zdi, kde ho jeden z vrahů bodl do obličeje. Napadený se začal bránit a volat o pomoc.

Policejní praktikant Rybička poté slyšel úvahy soudní komise, která sdělila, že vrahové museli být přinejmenším dva. Když napadený začal volat o pomoc, skolil ho jeden z vrahů zezadu ranou do lebky a způsobil mu podélnou ránu na pravé straně až ke krku. Jeho spoluviník rozbil pak ve stejném čase nebožtíkovi hlavu na levé straně lebky, a když jejich oběť klesla a vydávala ze sebe chroptivé zvuky umírajícího člověka, vrhli se na něho a tloukli ho kamenem do obličeje tak dlouho, až všechny známky života u něho zmizely. Policejní praktikant se o tento výsledek šetření podělil s koncipientem Nebeským, jenž vyslovil domněnku, že je to jasné. Dotyčný muž, zřejmě majetný, byl jakousi ženštinou, patrně hradební nevěstkou, s níž se zcela náhodně seznámil, vylákán ke hradbám, a poté když se zaobíral tou ženštinou, byl jejími komplici přepaden, oloupen a zavražděn. Jistě, to by bylo snadné řešení, ale domněnka bude potvrzena teprve, až se zjistí bližší informace, hlavně pak až se zjistí totožnost zavražděného a bude se moci rekonstruovat jeho poslední hodina.

Komise, jak si Rybička dobře pamatoval, měla za to, že zavražděný byl cizí obchodník nebo obchodní cestující, který zašel za bránu za dobrodružstvím, a předpokládaly se dvě možnosti. Buď byl někde v hostinci, kde padl do rukou lehké ženy, která ho zatáhla pod hradby, poté co se předtím domluvila se svým pasákem a jeho druhy. Nebo se jednalo o perverzního člověka, který si pozval pod hradby několik mladíků. Auskultant dr. Prušík řekl, že z denní zkušenosti je známo, že mladíci k nabídkám podobných lidí jsou velice lhostejní. Pokud za ně platí útratu, je to dobré, ale jakmile se stávají dotěrnými, přestává i jejich vlídnost a nejčastěji končí takové dobrodružství surovou scénou, při níž nezřídka teče krev. V tomto případě pachatelé nejspíš věděli, že má u sebe hostitel peníze a skvosty, a tak ho oloupili. Policejní praktikant by se spíše přikláněl k druhému řešení. Proč by měl ten jistě zámožný muž vyhledávat sprosté nevěstky a s nimi se pod hradbami stýkat, když může zajít do některého vyhlášeného podniku, kde jistě najde příhodnější partie. Ale kdo ví, v hloubi lidské duše se člověk jen tak nevyzná a dost možná, že stýkat se se spodinou mu přinášelo větší potěšení. Je ale nutné počkat na komisaře Pobudu, s čím on odpoledne přijde, neboť právě kvůli tomu je na policejním prezidiu v Poštovské ulici.

Policejní koncipista Nebeský od okna došel ke dveřím na chodbu a otevřel je.

„Vašíček, jdou sem na moment,“ zavolal do chodby.

Minutu poté se objevil ve dveřích starší muž v šedé policejní uniformě bez distinkcí, policejní sluha. Drobný muž s převislým šedivým knírem.

„Vašíček, tady mají dvacetník a skočej k řezníkovi pro párek a přidaj k tomu křen. A u pekaře koupěj dvě mundzemle. Pěkně sypané kmínem a vezmou také do džbánku pivo. Tak jdou a moc se s tím necouraj.“

„Zum Befehl, pane koncipiente.“ Policejní sluha se uklonil.

„Oni si nedají nic?“ otázal se Nebeský.

„Já už mám svoje, chleba s fašírkou,“ odpověděl Rybička, který se připravil už z domova, protože zde musel přes poledne na komisařství setrvat a být k dispozici, kdyby se přece jen něco přihodilo. Takto to ostatně přikazovala služební regule. Jen pan komisař a koncipient mohou opustit služební místnosti  v době oběda a odpolední přestávky.

Když se za policejním sluhou zavřely dveře, obrátil se Rybička na Nebeského.

„Cože oni nejdou na oběd do Metropolu?“

„Dnes udělám výjimku, protože večer budeme mít na Holešovce schůzi našeho sokolského komitétu a tam to následovně řádně oslavíme. Takže o jídlo a pití bude dostatečně postaráno.“

Praktikant Rybička byl trochu rozladěn. Nebeský obvykle na oběd odcházel do místního hotelu na Bělského třídě, tak dvě stě metrů od komisařství, a tam strávil ony dvě hodiny poledního volna. Tehdy míval místnost sám pro sebe.

To byla pro praktikanta Rybičku doba, kdy si mohl pohovět, rozepnout si kabát policejní uniformy, povolit límec u krku a vyzout si perka. Takhle, když tu bude Nebeský, to samozřejmě nepůjde. Praktikant Rybička vstal, aby se protáhl v kříži a přistoupil k oknu. Viděl odcházet policejního sluhu Vašíčka s basičkou na jídlo. Vašíček obstarával nejrůznější služby potřebné pro komisařství, chodil s poštou a doručoval občanům obsílky, chodil na magistrát v Nádražní ulici, do Buben a společně se svojí ženou Albínou se staral o úklid a chod kanceláře. V zimě zatápěl v těch velkých násypných kamnech značky Sirius a staral se, aby kamna nevychladla. Vašíček bydlel v zadní části komisařství, kde měl služební byt. Měl dvě ještě malé děti. Pokud věděli, sloužil u vojska a jako délesloužící to dotáhl na feldvébla. Po výsluze dostal tohle místo policejního sluhy s celým zaopatřením a kupodivu se i oženil s mladou ženou. Někdy, to když tu byl přes poledne Rybička sám, nechal si poslat Vašíčka s basičkou do protější Umrathovy továrny pro oběd. Tam byla pro zaměstnance a jejich rodinné příslušníky zřízena kantýna a on mohl tuto službu využít také. Rybička s ním rád zůstával sám. Poté, co Vašíček polední menáž přinesl a naservíroval, ho Rybička vyzval, aby v kanceláři setrval a vyprávěl zážitky z vojenských tažení a všechny ty peripetie, ke kterým během svého života v armádě přišel. Rybička měl svým způsobem tohoto vojenského vysloužilce rád. Zvláště když jeho vyprávění mířilo do míst, kde on sám nikdy nebyl. A tak slyšel z vyprávění, jak zasahoval v bitvě o Sarajevo v roce 1878 v bitvě proti muslimským Bosňákům. To barvité vyprávění by dokázal Rybička poslouchat do nekonečna. Škoda jen, že to dnes nevyšlo, řekl si v duchu.

Praktikant Rybička se vrátil na svoje místo ke stolu. Mezitím si Nebeský otevřel noviny a skryl se za jejich hradbu. Rybička se opřel v židli o opěradlo, zaklonil hlavu a na okamžik zavřel oči. Takto mnohdy proklimbal v polospánku poobědní volno, leckdy ale stačilo několik minut a opět se cítil svěží. Dnes se ten stav uvolnění nedostavoval. Znovu mu před očima vyvstala mrtvola muže ležícího tam pod hradbami. Jeho obnažené tělo bílé jako plátno v protikladu se zčernalým zakrváceným obličejem. Jaké kroky ho vedly pod Mariánské hradby? Byl to jistě ctihodný muž. Po ohledání komise přišla na to, že měl na prsteníčku prsten, a dalo se předpokládat, že byl zlatý. Ten mu byl vrahem odcizen. To, že se našla v jeho kravatě zapíchnutá zlatá jehlice s perličkami, bylo tím, že si jí vrah nejspíš ve tmě nevšiml a opomněl ji zcizit.

Náhlé zakašlání koncipienta Nebeského ho probudilo z úvah.

„Četli už dnešní Národní politiku?“

„Ne ještě ne, nečetl.“ Trafikant Mazanec dodával sem na komisařství každý den noviny, jakousi úlitbu nejen pro pana komisaře Pobudu. Vědělo se, že v kiosku prodává ještě jinačí sortiment, ale komisař to přehlížel. Snad proto, že Mazanec byl invalida se dvěma malými dětmi a živil ho vlastně jen tabáčnický kiosek na rohu Bělského a Rudolfovy ulice. Žádnou rentu nepobíral, protože o nohu přišel v protější Umrathově fabrice. A tak byl vlastně postižený nadvakrát. Původně si Národní politiku chtěl Rybička přečíst o polední přestávce, ale dříve se jí zmocnil koncipient Nebeský.

„To si poslechnou, pane praktikante. Tady píšou, jak se stala loupežná vražda na Žižkově. Obětí je jakási Anna Dvořáková, manželka kočího Vojtěcha Dvořáka. Žila v Chlumově ulici č. 195, v krámku bez oken. Dvořák byl kočí u hostinského Hříbka a byl celý den mimo dům. Jinak v ten inkriminovaný den Dvořák odešel ve tři ráno z domova. Když odcházel, vařila jeho žena snídani. Asi ve čtvrt na šest, když měl koně poklizeny, přišla za ním Dvořáková a přinesla mu snídani. Poté odjel společně i s druhým vozem, který měl Josef Vácha, do Vysočan pro cihly. Když je naložili, odtud pak jeli na Vinohrady. Bylo asi k půl dvanácté, když dorazili na Žižkov ke kovárně, právě nad Chlumovou ulicí, kde se zastavili a dali koňům žrát. Toho okamžiku využil Dvořák s tím, že si zaskočí domů a že se hned vrátí. Ale nevrátil se.

Vedle pohovky ležela jeho žena. Pravou ruku měla na prsou a levou na břiše. Dvořák k ní hned přiskočil, aby ji zvedl, ale ihned seznal, že se dotkl mrtvoly. Dvořáková byla studená a mrtvá. Šat na ní byl neporušen. Na krku mrtvoly byla uvázána tmavomodrá páska, třikrát obtočená. Dvořáková byla zardoušena. Dvořák skončil v separaci s podezřením, že zavraždil svou ženu. Dvořák ale obvinění vyvracel s tím, že celý den vozil cihly. Přišlo se na to, že byly odcizeny nějaké peníze, zlaté hodinky a zlaté náušnice.

Vojtěch Dvořák by byl nejspíš dál považován za vraha své ženy, kdyby se na druhý den v občanské záložně karlínské neobjevily ony šperky. Odhadce Josef Verych sdělil, že přišla žena a zastavila zlaté collierky. Odhadcem byly hodinky odhadnuty na 22 zlatých a náušnice na 16 zlatých. Kdo byla ta žena, na to se vzápětí přišlo. Byla to Veronika Novotná, žena nádeníka, taktéž ze Žižkova, a s mrtvou se dobře znala. Ta se také k činu doznala.“ Nebeský si odkašlal.

„Na tom by nebylo nic divného,“ pokračoval Nebeský, „ale ta pointa je podivná a hraničící s lidskou hloupostí. To si poslechnou: Žena kočího Dvořáka dle prohlášení sousedů byla značně pověrčivá a žárlivá na svého manžela. Dávala si často vykládat karty, aby se o nevěře svého manžela přesvědčila. Vyčítala mu, že nemají děti a on za jinými chodí. Toho dne požádala Dvořáková Veroniku Novotnou, aby ji doprovodila do Anežského kláštera, kde si na svého manžela nechá vyložit karty. Novotná svolila a šla s ní. Kartářka však doma nebyla. Dvořáková se svěřila Novotné, že dostala od nějaké ženy vodičku, kterou leje svému manželovi do kávy, aby k ní měl větší náklonnost. Mimoto má prý také očarovanou pásku. Tu musí nosit na krku a tím dobude lásky svého muže. V ten den požádala Dvořáková Novotnou, aby jí pásku kolem krku ovázala. Dvořáková poklekla vedle pohovky a Novotná ovázala jí třikrát pásku kolem krku a dle pokynu udělala na pásce zpáteční uzel. Když jí takto vyhověla, napadla Novotnou náhle ta hrozná věc. Zatáhla za konec pásky silou, takže Dvořáková nemohla volat o pomoc, omdlela a vedle pohovky se svalila na zem.“

Koncipient Nebeský odložil noviny.

„Tak co na to řeknou, pane praktikante. Hloupost lidská mnohdy plodí velké neštěstí.“

Ozvalo se zaklepání a do kanceláře vstoupil policejní sluha Vašíček s menáží.

* * *

Kancelář policejního rady Františka Marschana byla v prvém patře rohové budovy v Poštovské 314, ale okna ústila na Ferdinandku, nejživější českou ulici. Kancelář byla o něco méně okázalá než ta policejního ředitele von Stejskala sídlícího přímo nad ním. Rada Marschan byl mužem práce, který si nijak nepotrpěl na zbytečnosti a obvykle šel přímo k věci. Teď stál proti komisaři Pobudovi a přísně se na něho díval. Na jeho policejní uniformě se skvěla dvě vyznamenání, rytířský zlatý kříž Řádu Františka Josefa a saský Albrechtův řád. Rada Marschan byl zároveň přednostou prezidiální kanceláře. Policejní rada Marschan měl kotlety a vous upravený podle císaře Františka Josefa I., který ze stěny na Pobudu shlížel podobně jako Marschan sedící za stolem. Jeho pohled je stejně chápající jako ten císařův. Rada Marschan toho věděl o lidské povaze mnoho a jeho pohled na okolní svět se vymezil jen na to podstatné. Uvážlivý a rozumně uvažující muž měl na rozdíl od mnohých úředníků zde na prezidiu univerzitní vzdělání, kromě němčiny a češtiny ovládal ještě italštinu, francouzštinu a srbochorvatštinu. Jeho policejní cesta začala na jihu monarchie v Sarajevu, pokračovala přes italský Terst, hranici se Saskem, Podmoly. Tam byl po určitý čas policejním komisařem stejně jako Pobuda. Komisař mnohdy uvažoval, proč Marschan nesedí spíše na imperiálním ministerstvu ve Vídni, ale je zde v Praze. Pro jeho znalosti a umění komunikace jej prezident von Stejskal využíval při jednání s vysokými úředníky jiných oblastí, nejen v rámci monarchie, ale i v zahraničí. Jeho cesta k funkci policejního rady nebyla jistě jednoduchá, zejména proto, že neměl žádný šlechtický predikát.

„Posaděj se, pane komisaři,“ řekl Marschan a ukázal na kožené křeslo. To Pobuda ocenil, u policejního ředitele se veškerá jednání konala ve stoje.

„Proč jsem jich zavolal, nejspíš věděj také. Může za to tisk, který pana policejního prezidenta pochopitelně rozzlobil.“ Pobudovi to nebylo tak úplně jasné, mohlo to být cokoliv, ale raději neodpověděl. Policejní rada Marschan pokračoval.

„Ve včerejší Národní politice se objevil zavádějící článek. Jakýsi pisálek i přes upozornění tiskového oddělení prezidia se tam rozepisuje o kauze mrtvého muže nalezeného u Mariánských hradeb.“ Marschan vzal noviny do ruky. „Tady pod názvem Loupežná vražda na baště sv. Máří Magdaleny, pisatel dále píše: Říkává se, co se vleče, neuteče, ale tohle pátrání po vrazích vleče se již tak dlouho, že už vrah asi dávno utekl. Tak alespoň soudí veřejné mínění lidu. Do této doby policie po vrahovi stále jen pátrá. A nejen to, ona neví, kdo je onen zavražděný muž. Přesto, že jsou tu určité indicie, které by měly napomoci alespoň k zjištění totožnosti zavražděného. Ta ani v řádu několika dnů nebyla zjištěna. Páni policejní úředníci tu mají oblečení zavražděného, jakousi jehlici s perličkami a několik drobností. Neříkaj tedy veřejnosti, zda by někdo toho mrtvého nepoznal?“

Rada Marschan odložil noviny. Komisař Pobuda se o případ nijak zvlášť nezajímal, jen to, co se objevilo v novinách, a nechápal, co po něm policejní rada chce.

„Jestli prominou, pane policejní rado. Pokud vím, tak celý ten případ řeší pan vrchní komisař Olič ze IV. bezpečnostního oddělení.“

„Ano, řeší, ale zatím bezúspěšně. Vysílá své detektivy na různé strany. O tom vím také. Posílá je pod vedením adjunkta Vejříka s kočáry do okolních vesnic, aby zjistili, kdo z cizinců by tam svým zevnějškem mohl přijít v úvahu. Jak vidno, zatím bez úspěchu. A co oni, mají nějakých výsledků? Vždyť vražda se stala v jejich okrsku, pane komisaři.“

Tímhle sdělením ho rada Marschan nepřekvapil. Je jisté, že část hradeb a prostoru pod nimi, jako je bývalá jezuitská zahrada, patří do distriktu Prahy VII., Holešovic. Na Hurtigově mapě Prahy sedm je to detailně kartograficky rozlišeno.

„Pokud vím je to jejich případ, pane komisaři.“

„Já vím, pane policejní rado, ale co pan vrchní komisař Olič, nebude to jeho újma? Sám se do toho případu zainteresoval.“

„Pana vrchního zatím nechte, ten byl panem policejním prezidentem pověřen jinými úkoly. Ostatně oni nejlépe znají svůj distrikt a jsou jistě schopný úředník, jak jsem se přesvědčil z několika jejich případů. Pokud vím, tak dříve řešili onen případ zavražděného řeznického chasníka odněkud ze severu Čech. Ten se stal, pokud si vzpomínám v Rudolfových sadech, což je nedaleko toho místa, kde se stala vražda pro nás neznámého muže. Pro mě osobně jest jaksi podivné, proč se po něm ještě nikdo nesháněl. Pokud je mi známo z předmětné dokumentace, tak to musel být člověk zámožný, skvělého zevnějšku.“

„Ano, pane policejní rado.“

„Tak jdou, pane komisaři, a ten případ vyřešej. À propos, zajdou si do spisovny, tam budou mít připraveny protokoly výslechů.“ Policejní rada vstal od stolu, aby komisaře Pobudu vyprovodil ke dveřím.

* * *

„Ráčej vstávat, milostpane.“ Pobuda podvědomě kolem sebe ucítil pohyb, klapnutí dveří. Vedle něho stála služebná Anička.

„Chtěli přece, abych jich vzbudila na druhou.“

Vzápětí se ozvalo odbíjení stojacích hodin. Komisař na okamžik otevřel oči, ale hned je opět zavřel. Okamžik mu trvalo, než se zorientoval. Kolem něho bylo šero, ale jen do té doby, než služka rozhrnula těžké brokátové závěsy clonící dvě okna. Do místnosti naráz vstoupilo světlo.

Komisař cosi nesrozumitelného zamumlal a poté naplno otevřel oči. Tak dobře se mu leželo na měkkém sofa naditém africkou trávou. Po vydatném obědě se ponořil do posilujícího spánku. Uvědomil si, že se mu nic nezdálo, a to se nestává vždy. Obvykle přicházejí sny nepříliš příjemné, v nichž bývá konfrontován některým ze svých vyšetřovaných. Dnes se ale probudil s čistou hlavou a to kvitoval jako dobrý začátek zbývající části dne. Komisař se posadil. Na sofa z rudého sametu opatřeném zlatými třásněmi se mu spalo výtečně, rozhodně lépe než v manželské posteli. Škoda jen, že to jeho žena nedovolí. Všechen nábytek si nechala Betty přivézt z Vídně společně s ostatní výbavou přijímacího pokoje, když se stěhovali sem do Prahy, To už je ale dobrých deset let. Pobuda tu dostal místo jako policejní komisař v VII. pražském obvodě. Už deset let usíná po obědě na tomto sofa, svém nejmilejším kusu nábytku.

Služka odhrnula i závěs z druhého okna a pokoj se ukázal ve své měšťanské velkoleposti. Tady jeho žena Betty obvykle přijímá páteční společenské návštěvy, těch několik zakyslých bab, jak je komisař nazývá. Tady sedávají u oválného stolu z třešňového dřeva se soupravou židlí a na orientálním tépichu. Tady se obvykle cpou mramorovou bábovkou a při kafi zdrbou celou Prahu. Tomu říká Betty, že je to pěstování dobrých a užitečných společenských vztahů. Obvyklé je přitom němčení, kdy se mluví jakousi prágrdojč, což je směsice pokroucených výrazů obou jazyků, jak je mezi měšťanosty v módě. Toho se obvykle Pobuda neúčastní a je v tu dobu u Kejřů v bubenském pivovaře ve společnosti zcela odlišné. V neděli odpoledne si zase jde zahrát kuželky nahoru na Letnou k Jiřičkům do Letohradské ulice. Ale trápí ho to, protože těchto sezení se zúčastňuje jeho dcera Fanynka, a tak přejímá zvyklosti své matky. Mnohdy zahraje těm ženám na klimprkastl z ořechového dřeva, který stojí u stěny. Jinak je zde ještě šifonér na lepší prádlo a skleník, v němž jsou porcelánové figurky od Rosenthalů a z Míšně. Všude kolem samé dečky, titěrnosti, obrázky. Betty stále dává najevo, že do čtvrti za řekou, do Holešovic, nepatří, že to není místo pro ni důstojné, a vyčítá Pobudovi, že si měli najít byt jinde. Třeba na Starém Městě pražském jako ostatní vašnostové, a nikoliv tady ve čtvrti dělníků, řemeslníků, zemědělců a služek. Ale což je to možné být komisařem této velké čtvrti a nežít a nebydlet v jejím středu? Už jen proto, že sem patří, že, ač úředníkem rakousko-uherské monarchie, je především Čech, vodou křtěný Bubneňák po otci a matce své.

„Mám jim otevřít okno, milostpane, venku je krásně?“ otázala se Anička. Komisař souhlasil.

S otevřeným oknem vstoupil do pokoje nejen jarní luft ale i uliční lomoz. Vozy, koňské zápřahy hrčely po dlážděné vozovce, ozýval se hluk z hlavní holešovické ulice, Bělského třídy. Teď již bylo probuzení úplné. Komisař vstal ze sofa a Anička mu odebrala župan.

„Je někdo doma?“ otázal se a přitom hleděl k oknu

„Ne, milostpaní šla do Prahy k švadleně.“

„A Fanynka?“

„Milostslečinka šla s ní, prý k slečně Ouhrobské na Graben.“

„Tak na Příkopy šla,“ dodal. To bude zase nějakou zlatku stát, pomyslel si v duchu. Naštěstí Betty disponuje svým jměním zděděným po svém otci, majiteli známé pozlacovačské firmy, kterou po jeho smrti výhodně prodali. On sám, byť je úředníkem v deváté služební třídě, s platem vychází jen tak tak. A proč?

Musí si držet velký byt, mít služebnou a další výdaje na reprezentaci svého úřednického stavu, takže se zlatky rozplynou, jen co je pravda. Ostatně kdyby bylo jen na něm, dokázal by se uskrovnit. Ale to všechno ona, Betty, domácnost musí jít podle ní. Všechna ta zbytečná paráda. Nejvíc komisaře žerou ta předplacená sedadla v Neues Deutsches Theater, za dvě zlatky plac, ale co, darmo o tom uvažovat. Domácnost má Betty pod kontrolou. Proto je komisaři Pobudovi lépe v úřadu než v domácnosti, kde je neustále na něco upozorňován a plísněn.

Anička mu podala z šifonéru nový nákrčník, klůckem přeleštila komisaři perka a pomohla mu je nazout. Teď byl komisař připraven. Jen vzít si kabát policejní uniformy a čepici a vyrazit do svého úřadu. Poobědní siesta skončila a jeho čeká tam v úřadovně práce. Komisař věřil, že mu policejní sluha z Poštovské dopravil do kanceláře všechny dokumenty a spisy týkající se vraždy neznámého muže pod Mariánskými hradbami. Ve spisovně zjistil, že je toho požehnaně, že by se s tím musel vláčet přes celou Prahu sám, což se mu nechtělo.

Ale jedna věc na té kauze ho potěšila, a to, že má teď výhradní povolení od samotného policejního rady Marschana zabývat se vyšetřováním toho zločinu, který se stal přece jen na jeho území. Má tedy plnou pravomoc, a to mu naráz zlepšilo náladu.

„Věděj, Aničko, co by sem si teď dal?“ řekl v dobré náladě a významně se na služebnou podíval. „Dobré kafe, pravé, ne žádnou cikorii. Jestlipak ho tu mají.“ Viděl, jak Anička znejistěla.

„No máme, paní koupila na Belgredce u Meinla čerstvě pražené, však věděj, že dneska tu s dámami mají to, jak říká paní, ‚máčení‘.“

Komisař si povzdechl. „Máčení“, jak říká Betty, tomu rozumí. Sejdou se tu báby, budou si máčet Gugelhupf do bílého kafe a skorem celou bábovku sežerou.

„Ale oni přece kafe nemohou, říkala milostpaní a připomenula mi, že si mají vzít před odchodem valeriánské kapky. Už jim je v kuchyni připravila, na stole mají lahvičku.“ Komisař se hluboce nadechl. To zase něco holešovický lékař dr. Kotaš řekl a Betty se toho hned chytila. Kafe prý mu nesvědčí a nedělá dobře na žaludek a na jeho žaludeční neurózu. Na nespavost je dobré naordinovat Valeriana officinalis. Zatracenej doktor. To to nemohl říci jenom jemu a diskrétně? Musel o tom poučit i Betty?

„Já nevím, milostpane, aby se milostpaní na mě nezlobila, že jsem jim to kafe udělala.“

„Tak jí to neřeknou, Aničko.“ Viděl, jak služka zůstala zaražená.

„Já vím, oni nedovedou lhát a pozná se to na nich,“ řekl již mírněji. Při pohledu na její milou tvář, souměrný obličej, oči barvy chrpy a světlé vlasy spletené do silného copu od svého požadavku ustoupil. Je to hezké, zdravé děvče. Kdyby jen něco z té její prosté krásy mohla mít jejich Fany. Ta ale jako by vypadla z oka své matce. Je bledičká a z něho nemá nic. Komisař je růžolící, dobře živený a má hřmotnou junáckou postavu.

„Nu což, co se dá dělat,“ povzdechl si. V předsíni si oblékl kabát policejní uniformy a na hlavu nasadil čepici s rakouským orlíčkem. Anička mu kartáčem přejela záda, aby ani smítko na jeho uniformě neuvízlo. Samozřejmě si kafe nedal, přešla ho chuť a ty připravené valeriánské kapky zůstaly netknuté.

„Kdyže sem přijedou ty báby?“ zeptal se.

„Milostpaní říkala, že paní soudní radová Neudorfová a oficiálová Burská a paní dvorní radová Geblerová přijdou o čtvrté jako obyčejně.“

„Jako obyčejně,“ podotkl. Komisař věděl, že v tu dobu tu nemá co pohledávat, protože jinak by se při své povaze určitě dopustil nějakého společenského faux pas.

„Tak se tu mějte spánembohem,“ řekl nadneseně a vykročil z bytu.

* * *

Komisař Pobuda se díval na ty dvě složky na svém stole, které sem na holešovické komisařství dopravil sluha z Poštovské ulice, s nedůvěrou. Viděl, že vrchní komisař Olič se svým týmem detektivů nezahálel, ale výsledku se nedobral. Jednalo se vesměs o výslechy náhodných osob, tak jak své detektivy hvězdicovitě poslal do pražského okolí, aby navštívili místní hostince a přeptali se zastupitelů obcí. Dále výslechy fiakristů, drožkářů, zřízenců na železničních zastávkách, zda tam neviděli slušně oděného pána majícího takové a takové oblečení. Komisař si dovedl plasticky představit, jak tato vyšetřování probíhala. Obvykle když detektivové ukázali fotografii znetvořeného obličeje, tak lidé nejspíš odvraceli tvář nad hrůzným obrazem, který se jim příčil. Nejspíš poté řekli, že nikoho takového neviděli. Komisař Pobuda zatím ty listiny a protokoly jen letmo prošel, a to jen proto, aby si udělal celkový obraz o tom, kam až Oličovo pátrání došlo. Bylo divné, že žádného tohoto venkovského výslechu se Olič nezúčastnil, ale používal jen svých detektivů, tedy i služeb komisaře Protivínského, Haltaše a Fingra ze IV. bezpečnostního oddělení policejního prezidia v Poštovské. Sám si nejspíš nechával předkládat výsledky a podle toho určoval směr vyšetřování. Na tom by ostatně nebylo nic divného, pouze si nemohl ověřit pravdivost a úplnost zjištění. Výsledky šetření pánů byly jednotné, jako podle policejních manuálů, které určovaly postup při vyslýchání zadržených či podezřelých osob. Oni jej nechtěli rozvíjet dál. Nebyla v tom podle komisaře Pobudy vlastní intuice pánů detektivů. Komisař listoval jednotlivými protokoly, kde ve výsledku bylo konstatováno, že nic nezjistili, a všichni předvolaní či vyslýchaní byli vzápětí propuštěni a nikdo neskončil v cele zadržení. Komisař se nedivil pánům od novin, že si policii kvůli tomu dobírali a brali v potaz její neschopnost najít nejen vrahy, ale zjistit i totožnost mrtvého. To se i komisař Pobuda zarazil. Při vší úctě, když to ale nedokázali oni, kde je záruka, že na to přijde on, mající k potřebě jen dva své spolupracovníky, koncipienta Nebeského a policejního praktikanta dr. Rybičku.

Co dál? Má opakovat některá šetření, která udělali Oličovi lidé? Má znovu vyslechnout tu řadu asi padesáti svědků? To, co detektivové vykonali za celý minulý týden, by on se svým týmem neudělal o nic dříve. To by se poté stížnosti policejního rady Marschana i policejního prezidenta von Stejskala snesly na jeho hlavu, a to v důsledku neúspěchu vrchního komisaře Oliče. Ta prodleva by byla až příliš dlouhá. Je nutné přinést nějaké dílčí výsledky, a to co nejdřív. Když nebude mít vraha, tak se alespoň soustředit na identitu zavražděného. Musí vyjít z těch několika málo předmětů, které byly u něho objeveny a které vrah či vrahové neodcizili.

Komisař Pobuda vstal od stolu a přistoupil k oknu. Hleděl na zatravněný svah železničního náspu tratě Buštěhradské dráhy, ale nijak ten obraz nevnímal, ani když vzápětí projel vlak. Hlavou se mu honily znepokojivé myšlenky. Dříve řešil případy, které se staly na jeho území, území Holešovic-Buben. Několik kroků od distriktu malostranského či od území jeho kolegy a přítele komisaře Dvořáka z komisařství bubenečského. Ta společná hranice je jen několik málo desítek metrů. Vše se mohlo udát jinde a nemuselo to mít žádnou souvislost s jeho Holešovicemi. Komisař Pobuda viděl, že na to sám stačit nebude, a stejně jako Olič bude muset ke spolupráci přizvat své dva pracovníky. Od okna komisař došel ke dveřím druhé policejní kanceláře a otevřel je.

„Pánové, kdyby mohli ke mně?“

Oba úředníci zvedli pohledy ke komisaři.

„Bude to na diktát?“ zeptal se koncipient Rybička.

„Ne, pánové, račte,“ řekl a nechal otevřené dveře. „Jistě už víte, že celá kauza zavražděného muže pod Mariánskými hradbami byla předána našemu komisariátu a očekává se, že zajistíme a před trestní senát zemského soudu předvedeme vraha či vrahy muže nalezeného pod hradbami. Policejnímu praktikantovi dr. Rybičkovi nemusím věc zdlouhavě vysvětlovat, protože byl přítomen vyšetřování na místě samém, tehdy za vedení vrchního komisaře Oliče, ale jich žádám, pane koncipiente, aby se s případem hlouběji seznámili z listinných podkladů a protokolů,“ řekl a ukázal na stůl, kde byly ony dvě inkriminované složky.

„Žádám jich proto, aby neotáleli. Ta věc je naléhavá a je zde v sázce reputace našeho holešovického komisařství. Proto jsem rozhodl následovně. Ještě dnes si projdou, pane Nebeský, ony spisy a udělaj si o tom jakýsi vnitřní obraz. A oni, pane praktikante, zajdou na prezidium policejní a vyzvednou tam v depozitu věci, které byly odebrány zavražděnému, a donesou je sem k nám na komisařství. Tím považuji dnešní poradu za skončenou a nyní, pánové, konejte,“ řekl a oba své úředníky propustil.

* * *

Poté, co se za oběma policejními úředníky zavřely dveře, objevil se tu zcela proti očekávání dr. Kotaš, lékař holešovický.

„Servus, komisaři,“ pozdravil a napřáhl ruku. Pobuda poznal, že místní fyzikus a lékař má na rozdíl od něho zřejmě dobrou náladu.

„Byl jsem zrovna na magistrátním odboru hlásit stavy nemocných a zemřelých stran úplavice tady u nás na dolních Holešovicích. Zdá se, že nemoc ustoupila a úmrtí za poslední týden nejsou hlášena.“ O tom komisař Pobuda cosi věděl. Dolní Holešovice, ta část Prahy na nejjižnější výspě v ohybu řeky Vltavy, byla již v průběhu let poněkolikáté zasažena vlnou nákazy. Příčina byla zřejmá. Voda ze závadných studní, neexistující kanalizace a velká kumulace obyvatel. To byly hlavní příčiny největší úmrtnosti v této části města. Zde byly byty, kdy ve dvou místnostech žilo mnohdy i osm lidí a ta neutěšená situace byla všeobecně známá. Dr. Kotaš, obvodní lékař za Prahu VII., již několik let marně bojoval s úřady, psal elaboráty na místodržitelství, na magistrát. Komisař Pobuda s ním v tomhle byl zajedno a tahle jeho úporná snaha mu byla sympatická. Za ten čas vzájemného pracovního společenství se z nich stali přátelé. Oba jeden druhého potřebovali. To když byl volán lékař, aby posoudil stav vyšetřovaného nebo dal dobrozdání k nějakému zločinu a Pobuda by musel volat policejního lékaře Šimáčka z Poštovské. Ten mnohdy nebyl k mání a byl zrovna někde u případu v rámci vnitřní Prahy. Komisař si tehdy vymohl u policejního rady Marschana, aby tuto činnost mohl pro sedmý pražský okrsek vykonávat dr. Kotaš.

„Byl jsem dnes před polednem v Českém patologickém ústavu v oddělení pro soudní obdukci, abych tam připojil svůj podpis pod pitevní protokol.“

„Jakže, oni byli při pitvě toho zavražděného?“

„Ano, byl jsem přizván a nebyl jsem sám. Jistě oba víme, že na tento případ se ve vysokých kruzích hledí s neobyčejným zájmem. Proto byla v pitevní síni také nebývalá účast.“

Komisař věděl, že obvykle se pitvy kromě vedoucího patologa účastní další lékař jako sekundář, protože to tak stanoví služební předpisy. Samozřejmě, že tam byl ještě pitevní zřízenec, který připravil tělo před pitvou tak, aby se oba lékaři nemuseli zabývat vypreparováním zkoumaných orgánů z těla. Komisař byl v minulém roce několikrát přizván také jako svědek.

„Mohu jim říci, že v pitevním sále bylo lidí jako o pouti,“ řekl zvesela doktor Kotaš.

„Samotnou obdukci vykonal soudní lékař profesor doktor Reisberger a docent doktor Slavík. Výkonu lékařů byli přítomni: vrchní státní zástupce, dvorní rada Mershaut, prezident trestního soudu dvorní rada doktor Wokaun, dále vyšetřující soudce, adjunkt Krounský, vrchní štábní lékař doktor Trnka, podplukovník auditor a za vyšetřovací oddělení koncipista Konetek. No a potom i moje maličkost,“ opět vesele dodal doktor Kotaš.

„Takže oni byli přímo u pitvy,“ konstatoval komisař Pobuda.

„Ano, právě tak. Pitva trvala dvě hodiny.“

„A výsledek?“

„Lékaři oznámili přítomným hodnostářům, že stav poranění na hlavě nenasvědčuje tomu, že smrtelná rána byla způsobená vojenským bodákem.“

„To že zkonstatovali?“ A to si komisař myslel, že by mohl své vyšetřování zaměřit i na posádku mající stráž na baště a na vojáky obsluhující dva čtyřliberní kanony ohlašující střelbou pražské poledne, toto místo bylo neustále střeženo po celý den a noc.

„Způsob rány pod levým okem nasvědčuje podle názoru soudních lékařů tomu, že útočník použil za vražedný nástroj také špičatý kámen, který byl na místě nalezen. Kolik ran do hlavy zavražděného bylo způsobeno, nelze určit. Zadní část lebky byla roztříštěna. Není ovšem možné zjistit, zda zavražděný byl nejprve napaden zezadu. Mozek zavražděného byl úplně krví zalit. Také útrobám byla věnována pozornost. Vyšetřovaný požil ten večer masitou večeři, jednalo se o vepřovou pečeni. Dále v žaludku byla objevena nestrávená vláknina a zelí. Kámen a hůl byly podrobeny mikroskopickému zkoumání. U kamene se jednoznačně potvrdilo, že byl použit, protože na něm byla krev nebožtíkova a vlasy. U hole nalezené vedle oběti došlo k pochybení, neboť posel zřejmě hůl upustil do bláta, a aby nebyl vyplísněn, hůl pečlivě omyl, čímž smazal veškeré možné stopy. Mrtvola byla včera odpoledne v kapli českého patologického ústavu vykropena. Zatím je uložena v ledu, a pokud nebude jinak rozhodnuto, bude uložena do šachty olšanské.“

„Ovšem o koho se jedná, to komise zřejmě nezjistila,“ dodal skepticky komisař Pobuda.

„To čeká na nich,“ řekl dr. Kotaš.

„Když jsem byl s protokolem na policejní direkci, tak mi tam sdělili, že nyní vedou vyšetřování oni. Proto jim nesu taky ten pitevní protokol, příteli.“

Tomu komisař rozuměl a tím více se prohloubila jeho obava. Má na to tři dny, jinak budou pozůstatky uloženy ke zdi olšanského hřbitova mezi sebevrahy, zločince a lidi nekřtěné. Ale kdeže jsou ti možní příbuzní, známí? Vždyť ten zámožný člověk jistě nežil sám. Dělali dobře detektivové svoji práci, nebo se zajímali o případ jen tak povrchně? Dá se věřit na náhodu? Jistě bylo hodně lidí, kteří se přihlásili, že mají povědomí o zavražděném, ale spíše detektivy svedli na špatnou stopu.

* * *

Policejní koncipista Nebeský se ještě jednou podíval na vývěsní tabuli obchodu se střižním a konfekčním zbožím a poznal, že je na správném místě. Vodičkova ulice teď před polednem ožila. Zaplnili jí podle mínění Nebeského majetnější lidé. Rána bývala doménou řemeslníků, drobných obchodníků a služek, nyní si zde zvolna vykračovali vašnostové, dámy s širokými klobouky nahlížely do výkladů obchodů a po ulici projížděly kočáry a fiakry. Před vznosným domem, kde byl Langhansův fotografický ateliér, zastavila ekvipáž. Odtud vystoupil vašnosta s cylindrem na hlavě následován ženou celou v bílém a s kyticí. Nebeský usoudil, že to nejspíš jsou svatebčané. Z cukrárny od Bergera vyšla žena v mušelínových šatech a nesla v ruce balíček, ze dveří vyšší dívčí školy na rohu Vodičkovy a Školské ulice vyrazil houf žákyň. Kolem toho bylo tolik, že by mohl pozorovat ty róby dam a obleky vašnostů ještě déle.

Ale od toho tu dnes není. Komisař Pobuda rozdělil úlohy přesně. On sám měl provést šetření v obchodě vyhlášené krejčovské firmy Schick, etablované tady na Vodičkově ulici. Firmy zabývající se výrobou pánského prádla. Však to také měli vyvedeno na vývěsném štítě. Koncipient Nebeský věděl, že to je firma, ve které by si šít košile, hedvábný nákrčník ani spodní prádlo dát nemohl. Jeho kapsa by si tenhle luxus dovolit nemohla. Nebeský nahlédl do výlohy a zjistil, že uvnitř je zákazník, proto se rozhodl počkat. Ulicí v obou směrech projížděly kočáry a fiakry a Nebeský viděl, jak jakýsi poslíček málem zůstal pod koly jednoho z nich. Konečně zákazník vyšel z obchodu a policejní koncipista mohl vstoupit. Přál si být s tím mužem za pultem sám a netoužil, aby se účastnil šetření někdo třetí. Však i tak se v ústním podání kriminální zprávy šíří po Praze rychle. Komisař Pobuda jim vysvětlil svoji strategii následovně. Řekl, že jakési plošné zjišťování informací k ničemu nevede. To již dokázal komisař Olič, který do svého vyšetřování zapojil širokou veřejnost. Vyšetřování musí být adresnější a vycházet z toho, co je jisté. V případě Nebeského jsou to košile, šátek a fusekle zavražděného. Ty předměty samozřejmě někomu patřily, nějakou cestou k nim musel přijít, a tudíž se tak dá zjistit, kdo byl vlastně ten mrtvý muž. Jisté je, že nespadl z nebe, zakončil tehdy komisař svůj proslov. Praha ale není uzavřené město, je kosmopolitní a zdá se, že po Jubilejní výstavě v roce 1891 se otevřela ještě více světu. Takže se tu mohl objevit někdo, kdo tu byl poprvé a ku Praze žádné přímé vazby nemá. Mohl si koupit košili v tomto obchodě z prostého důvodu, že firma Shick je firmou vyhlášenou, ve které kupují prádlo nóbl lidé. Tak o tom uvažoval i Nebeský.

„Čím jim mohu posloužit, vašnosto,“ uklonil se muž za pultem se zlatým cvikrem na nose. Nebeský si všiml jeho pečlivě uhlazených vlasů s pěšinkou uprostřed a elegantního oblečení. Pod sakem prosvítala bílá drobně květovaná vesta, v nákrčníku vězela modrá hedvábná kravata s perlou ve zlaté jehlici. Nebeský byl proti němu oblečen spíše prakticky. Obsluhující se zarazil, když Nebeský rázně položil na pult neforemný balík stažený provázkem. Tomu nerozuměl a přestal se tvářit vstřícně. Nebeský ho nechal na chvíli v nejistotě. Tady v obchodě, kde se prodává prvotřídní zboží, košile jemné, pikové za dvě zlatky, nejjemnější francouzské náprsnice za tři rakouské zlaté či fajnové zboží z francouzského kretonu či anglického oxfordu, jak hlásala reklamní tabule před obchodem, působil umolousaný balík na pultě velmi nepatřičně.

Prodavač si odkašlal, aby tím připomenul nevhodnou situaci, a v té chvíli se Nebeský prokázal policejním odznakem. Teď zůstal prodavač překvapen úplně. Nebeský nepospíchal a pomalu otevřel balík a po pultě rozložil bílou košili se sámky, kapesník, černou kravatu s bílými skvrnami a černé ponožky se žlutým páskováním a bílé podvlékačky.

„Poznávají z toho své zboží?“

Prodavač vzal do ruky kravatu.

„Tohle není zcela s určitostí naše zboží, naše firma hedvábné kravaty neprodává, neprodává kravaty vůbec. To se ráčej pozeptat v obchodě se střižním zbožím Ignáz Kurz na Wenzelsplatz tady na rohu. Tyto ponožky také ne. O těchto dvou věcech bych se musel pozeptat na dílně.“

„Jaképak pozeptání, tahle košile je zcela určitě jejich výroby, neboť má na sobě jejich firmu. Je zde v nášivce košile přímo adresována.“

„Ano, zajisté,“ připustil prodavač, když si přečetl nápis na límci.

„Zcela určitě ji dotyčný koupil zde v jejich obchodě a já bych se rád dozvěděl, kdo byl ten člověk.“

„Jestli dovolej, tak my jsme diskrétní firma a jména svých klientů nesdělujeme, leda ze zcela závažného důvodu.“

„Ten závažný důvod tu je, ten muž je mrtvý a já bych se rád dozvěděl jeho totožnost.“

Teď již Nebeský promluvil důrazněji.

Prodavač od košile odtáhl ruku, jako by v ní byl elektrický náboj.

„Jestli dovolej, pane komisaři, snad to není ten pán, o kterém se v poslední době píše v novinách?“ Komisař přikývl.

„Ale to už tu byli páni z policejního prezidia a ptali se mě.“

„Jak ptali?“

„No ptali, ukázali mi fotografii, zdali toho pána neznám. Já jsem ho ale na té fotografii nepoznal, protože ten obličej moc poznat nešlo, jak byl poničenej.“

„A na nic více se neptali?“

„To ne prosím, hned poté odešli.“

Jaký diletantismus, v tomhle má pan komisař Pobuda pravdu, pomyslel si Nebeský.

„Tak přemýšlejí. Už jen to, že na košili je vyšit monogram G. W., to by si mohli vzpomenout,“ našel mírnější tón.

„Ano, vzpomínám si, protože to od nás zákazníci často nechtějí, ale tenhle chtěl tady dole na cípu košile vyšít červenou nití svůj monogram.“

„A co znamená tohle?“ ukázal na punčochy, kde na pravé punčoše byl rovněž monogram šitý červenou nití, ale s písmeny O. W.

„To prosím není naše práce, patrně ten pán měl zálibu v pořádku a nechal si označovat všechno svoje prádlo. Ona písmena G. W. na podvlékačkách, to není naše provedení.“

„Neříkal, proč chce zaměnit O. W za G. W.?“

„Tak to prosím pěkně nevím, ale nejsem přesvědčen, že podvlékačky byly šity u naší firmy,“ řekl zmateně prodavač. „Ono to už bylo před časem a každý den tu mám několik zákazníků a také se v prodeji střídám s panem Schulzem.“

„Já jim toho muže připomenu, byl stár 25 až 35 let. Podlouhlý obličej, hnědé oči, tmavé vlasy a silně nazrzlý knír, hořejší zub zlatem plombovaný.“ Nebeský viděl, jak prodavač váhal.

„Možná, kdybych se podíval do objednávkové knihy,“ řekl neurčitě.

„Tak prosím,“ pokynul mu.

Prodavač sáhl pod pult a vyndal úzkou knihu v pevných zelených deskách. Tam uprostřed měl záložku a nad ní knihu zakázek rozevřel. Nebeský sledoval, jak prodavač jede prstem po stránce dolů a převrací na další list.

„Tak tady, to by mohlo být ono,“ řekl a obrátil knihu směrem k Nebeskému.

„Tady ten řádek, prosím,“ ukázal do středu knihy. Tak si mohl Nebeský přečíst, že si onen zavražděný toho dne objednal čtyři pánské košile a tucet kapesníků. Na košilích si přál vyšít monogramy G. W., u kapesníků to bylo napůl, půl tuctu s iniciálou G. W. a půl tuctu s písmeny O. W. Podivné, uvažoval Nebeský.

„Teď mi řeknou, jak se ten jmenovaný G. W. nebo O. W. jmenoval celým jménem?“

„Tak to prosím nemohu sloužit, zde to není uvedeno, protože zakázka mu nebyla nikam doručena, on si přišel pro ty košile na třetí den. Tady je záznam příručího, že to bylo osmého dubna. Kvitance byla vystavena na třináct zlatých a třicet šest krejcarů a pán zaplatil na místě hotově. To je vše, co jim k tomu mohu říci, pane komisaři.“

„Poslechnou, zavolají mi sem onoho příručího,“ přikázal Nebeský a prodavač se na okamžik vzdálil.

Zatím Nebeský obhlížel krám provoněný levandulí, vzorky prádla vystavené v policích.

„Jan Vávra,“ představil se mladý muž v pracovní haleně.

„To oni vydávali zakázku?“

„Ano, prosím, vzpomínám si na toho pána. Byl to milý pán a dokonce se mnou žertoval a nakonec mi dal desetník spropitného a ptal se mě, zda chodím také do cirku.“

„Do cirku?“

„Ano. Na Josefském náměstí je cirkus Schumanský.“

„A oni ho nikdy neviděli?“

„Ne, nikdy. Jenom vím, že venku před krámem čekal poslíček a on mu to zboží předal.“

„A jaký byl jinak?“

„Tak, velice elegantní, přátelský.“

„A jak s nimi mluvil česky, nebo německy?

„Německy, prosím,“ řekl příručí.

„Jestli už nic jiného nemají, vašnosto, já bych se omluvil, mám práci.“ Uklonil se a zmizel v krámě za závěsem.

* * *

Policejní koncipista Nebeský chvíli váhal, ale pak přece jen zaklepal na dveře kanceláře komisaře Pobudy. Věděl, že mu nenese příznivou zprávu. Když se ozvala výzva, vstoupil. Zastihl komisaře, jak si prohlíží zlaté hodinky, remontérky. Tázavě se na Nebeského podíval.

„Nenesu zrovna dobrou zprávu, pane komisaři. Totožnost neznámého se mi nepodařilo zjistit. Pořád zůstáváme u těch písmen G a W anebo také O a W. Ten neznámý tam určitě byl a udělal tam významný nákup, ale kdo to je, to nemohl říci ani prodavač, ani příručí.“ Nebeský poté podrobně vylíčil průběh výslechu slovo od slova a komisař mu pozorně naslouchal.

„To je divné, takovéto vyhlášené krejčovské a galanterní závody si vedou evidenci svých zákazníků. Těm obvykle zasílají nabídkové listy, ceníky; na Vánoce pak posílají zdobná přání, kalendáře. Doručují zboží an loco.“

„To mně právě přišlo divné, pane komisaři. Ani na kvitanci nebylo uvedeno jméno. Tak v tomhle jsem jim nepomohl. Ráčej prominout, ale více jsem z toho chlapa dostat nemohl, akorát to, že ten člověk se ptal, zda příručí chodí rád do cirkusu. To nejspíš nic neznamenalo a bylo to něco, jako když my se ptáme na počasí. Takže jsem mnoho nepomohl.“

„To nic, zhostili se své práce dobře a myslím si, že díky tomu jsme ve vyšetřování postoupili.“

Tomu koncipient Nebeský mnoho nerozuměl. Myslel si, že se bude komisař zlobit, ale on naopak měl dobrou náladu.

„To, co zjistili, je důležité. To, že se jedná o iniciály G. W., je jasné a jsou to iniciály zavražděného. Ono O. W. je zatím podružné, jisté je, že to s případem souvisí, ale v této chvíli to může být zavádějící. Už to, že si dal monogram G. W. vyšít na košili, svědčí o identitě, ale je důležité, kdy se onen G. W. dostavil do závodu firmy Schick, a to je zaznamenáno v účetní knize.

„Zakázku učinil dne 6. dubna. Během tohoto dne mu na vybrané pikové košile vyšili jeho monogram G. W., a on si pro ně na třetí den 8. dubna přišel.“

„Z čehož je jisté, že on nejméně čtrnáct dnů v Praze pobýval. A pokud to byl cizinec, tak musel být někde ubytovaný. To také nasvědčuje tomu, že se nepřihlásil jménem u firmy Schick, protože zde neměl pevné zázemí,“ řekl komisař

„Byl to také Němec, mluvil s obsluhou německy,“ dodal Nebeský.

„Tomu bych tak nepřikládal důraz. Obyvatelstvo je tu promíchané a mnozí, ač jsou českého původu, raději mluví německy.“ To si komisař připomněl svoji ženu Betty, která, pokud to bylo možné, raději používala němčinu. Chyběla jí tu vídeňská korza, Prátr, Hofburg. Onu vznešenost imperiální Vídně tady v Holešovicích najít ani nemohla. Podle ní zde žila jenom lůza.

„Přitom je tu několik dalších indicií, ze kterých bychom mohli vycházet,“ vyslovil se komisař. „Ta košile byla nová, ještě nesepraná a on ji měl na sobě v ten den. Řeknou sám, kam by si vzali takovou drahou pikovou košili se sámky za 3 zlatky?“

„To nevím, já si takovou košili nekoupím, ale nejspíš někam na bál, na ples.“

„Zcela správně. Tahle košile je určená na reprezentaci, ale mít ji ve všední den? Měl tedy v úmyslu jíti někam do společnosti. Rovněž tak zavražděný měl na sobě úplně novou černou kravatu s kvítky od firmy Josef Michl, Eger, Marktplaz 20 a v ní zastrčenou zlatou jehlici s kulatou hlavičkou, ve které byly zasazeny dvě perličky a dva modré safíry.“

„To se tedy předpokládá, že měl v úmyslu jít na nějakou trachtaci,“ usoudil Nebeský.

„Takže je tu otázka. Co tedy dělal u Mariánských hradeb na místě naprosto odloučeném, na místě nijak vábném, vedle bývalé jezuitské zahrady, kde se v současné době staví penzion pro kadety? Na tak odlehlém místě, kde za tmy není vidět ani živáčka.“

„Myslej si, pane komisaři, že bychom se mohli zaměřit na ten Eger?“

„To už udělal vrchní komisař Olič, a to telegrafní poštou, když se obrátil na župního velitele v Chebu, ale odpověď byla zamítavá a na onoho pána si nepamatují.“

„Kdyby ono šetření v Egeru vypadalo tak, jako u firmy Schick, tak se není co divit, že se žádného výsledku Olič nedobral,“ namítl Nebeský.

„Máme tu ale ten klobouk.“ Na klobouku, který byl nalezen tři metry pod svahem, celý promáčknutý, byla uvnitř adresa Konstantin Zvierzina, Wien. Mariahilf str. 6.

„To je poměrně známá firma.“ Komisař si vzal seznam svršků a věcí nalezených u zavražděného.

„Pak tu máme ještě jeden oblek šedivý, označený firmou A. Riedl, Carlsbad. Tam by se mohly najít nějaké stopy. Rozhodně onen Riedl by si měl pomatovat zákazníka, který si u něho nechal ušít drahý oblek z vlněného oxfordu. Odtud máme také zamítavou zprávu, což je divné.“

„Je vidět, že onen muž musel být jistě zcestovalý a dá se předpokládat, že by mohl být obchodním cestujícím,“ namítl komisař Pobuda. „ I onen zlatý zub v horní čelisti by mohl být vodítkem. Jak vidno, pane koncipisto, není toho málo, a přesto nevíme o zavražděném téměř nic. Kdo to byl, co zde v Praze pohledával.“ Komisař se na chvíli odmlčel a hleděl na předměty na svém stole.

„Víme ale, kdy se to stalo,“ řekl a vzal do ruky zlaté hodinky.

„Ty objevil detektiv Zobl v zadní kapse, které říkáme revolverová, a na nich je čas, kdy se ručičky hodinek zastavily. Bylo to v době, kdy byl pachatelem omráčen a padl naznak. Tehdy se hodinky zastavily za pět minut devět. K zastavení došlo pádem, tedy nárazem.“

„Je divné, že se nerozbily.“

„Jsou to remontérky s dvojitým pláštěm. Strojek se sice zastavil, ale sklo se nerozbilo. Hodiny jsou zlaté, s gravírováním a s písmeny G. W.,“ řekl komisař, když odklopil zadní ochranný kryt.

„V tomto případě přesně víme, kdy došlo k napadení a k vraždě, a to je důležité. Podle toho můžeme sestavit časový obraz onoho dne. Musíme si objasnit vše, co se událo před tím, tedy před devátou hodinou večerní. V kapse zavražděného byly nalezeny hnědočervené rukavice firmy Emil Engelmüller v Praze.“

„Co tedy v daném případě navrhujou, pane komisaři?“

„Některé výsledky šetření Oličových detektivů si musíme ověřit, ale jen ty rozporuplné, protože nemáme valně času. Z policejního ředitelství na nás budou naléhat a dožadovat se výsledků. Poslal jsem praktikanta Rybičku do Dejvic do hostince pana Müllera, tam údajně měli jmenovaného vidět. Tak uvidíme, s čím pan praktikant přijde. Zatím nebudeme zasílat zprávy do okolí Prahy, ani jezdit do Uher nebo do Vídně, na to nemáme čas. To jen v případě, kdyby další výsledky selhaly. Zatím se soustředíme na naše okolí. Takže oni, pane koncipisto, zajedou za Engelmüllerem na Ferdinandovu třídu a pokusej se zjistit, kdo si od něho ony rukavice koupil. Já se vypravím do Karlsbádu a pokusím se vyzpovídat onoho Riedla.“

„Já bych se tam s vaším dovolením vypravil, aby tam nemuseli, pane komisaři, je to přece jen štrapáce,“ nabídl se Nebeský.

„Toho se ujmu sám, ostatně mám tam ještě cosi zařizovat stran mého urlaubu, takže když tam budu, tak se mně to šikne. Vezmou si ty rukavice a jdou na Ferdinandku,“ řekl komisař a vstal od stolu.

* * *

Z Letenského náměstí zabočil policejní praktikant dr. Rybička do Korunovační ulice směřující dolů do Bubenče. Po levé straně se v těchto místech nad střechami domů tyčila kopule letenské vodárny, připomínající maják kdesi na břehu mořském. Tak nějak si jí Rybička připodobnil. Šel výstavní ulicí, kde ještě před několika roky byla jen holá pláň. Nyní se tu tyčily k nebi pětipatrové moderní domy s okázalou zdobnou fasádou vesměs ve světlé okrové barvě. Všechno se mění v čase. Stejně jako na Letné, kde rostou činžovní domy jako houby po dešti, tak i tady na začátku bubenečské obce vyrostla nová ulice. Přibližně zde se dělil rajón v působnosti komisariátu holešovického a začínalo komisařství bubenečské. Praktikant Rybička došel až na konec Korunovační ulice. Poté se silnice začala prudce svažovat dolů. Tady v těchto místech vyráží na povrch buštěhradská trať. Vlaky tudy vyjíždí z tunelu v Královské oboře a směřují dál k nádraží na Brusce. Praktikant dr. Rybička uvažoval: Kdyby tak šlo jít po kolejích, byl by tu z holešovického komisařství, které sídlí těsně vedle trati, o dobrou polovinu doby dříve. Přitom by nemusel absolvovat stoupání z Holešovic sem do Korunovační. Ale to bylo myšleno jen tak, hypoteticky. Po kolejích se chodit nesmí, policejní praktikant to myslel jako nadsázku, protože byl v dobré náladě. Tady všude bylo znát jaro, rozhodně více než dole v Holešovicích, v ulicích zahlcených čmoudem a hlukem. Mladé listy na stromech se leskly ve slunci a sytá nová tráva vyrážela na povrch v celých chomáčích. Lata šeříků už jen se rozpuknout. Policejní praktikant Rybička o tom uvažoval z praktického hlediska.

Ono vůbec nejjednodušší by bylo nasednout na železničním nádraží v Bubnech na osobní vlak jedoucí v 8.25 směrem na Podmokly a dojet až na nádraží v Dejvicích. Tam by byl za pouhých 15 minut a odtud je to do hostince pana Müllera, co by kamenem dohodil. Jenže to dost dobře nešlo. Předtím, než bude vyšetřovat zde na půdě bubenečského komisařství, musí mu ohlásit svoji činnost. Možná, že by se až tak mnoho nestalo vzhledem k tomu, že komisař Pobuda s komisařem Dvořákem jsou dobří přátelé, ale tak tomu velí služební příkaz a konec konců i slušnost. Komisaři Pobudovi by se také nelíbilo, kdyby někdo prováděl v jeho obvodu vyšetřování a nedal mu o tom ani zmínku. Proto měl policejní praktikant Rybička povinnost zahlásit se a říci, jaký účel bude mít jeho pátrání na půdě bubenečského okrsku. Rybička tedy přidal do kroku a během čtvrt hodiny stál před jednopatrovou podlouhlou budovou v Bubenči číslo 17. Zde, stejně jako u nich v Holešovicích, před vchodem visela na fasádě domu oválná smaltovaná cedule s rakouským orlíčkem a korunkou s oznámením, že v této budově se nachází komisařství bubenečské. Na tomto nevelkém náměstí byly všechny důležité instituce. Byl zde farní úřad, bubenečský magistrát, stanice stráže bezpečnosti. Všemu vévodil vznosný kostel svatého Gotharda. Co však považoval Rybička za neméně důležité, byl hostinec Na Slamníku na Dolejším náměstí. Tam za komisařem Dvořákem rád chodíval komisař Pobuda.

Rybička zaklepal, a když se ozvalo přísné „Dále!“, vzal za kliku. Pak už nebylo potřeba slov. Oficiál Vilém Betelmann se s ním vřele přivítal. Vždyť nebyli jen kolegové služebně, ale i na poli sportovním. Oficiál Betelmann také jezdil vysoké kolo na bubenském závodišti, stejně jako Rybička, a byl členem Holešovického velocipedistického klubu.

„Posledně jsem jich neviděl na oválu, snad nebyli indisponovanej,“ namítl káravě Betelmann. Rybička nevěděl, jak se omluvit, u něho to bylo přece jen složitější. Dříve byl na závodišti každou neděli a pilně trénoval, ale teď, co má vážnou známost, musí se o své nedělní volno dělit. Konkrétně minulou neděli byl pozván na oběd do rodiny a dost dobře se nešlo vymluvit, že musí trénovat.

„Na příště už budu přítomný, příteli.“ To si řekl, že pozve svého snad budoucího tchána, aby se podíval na jejich trénink, i když se toho vlastně tak trochu obával.

Rybička se rozhodl přerušit toto osobní jednání, jít rovnou k věci a obrátit se na komisaře.

„Pan komisař tu bohužel není, má jednání na Suchdole. Pokud jim mohu pomoci sám, rád to učiním,“ řekl a dotkl se Rybičkovy paže.

„Věděj jistě o tom případu mrtvého na Mariánských hradbách?“ uvedl svůj dotaz Rybička.

„Samozřejmě, však i tady proběhlo vyšetřování a zúčastnili se toho detektivové ze čtvrtého oddělení z Poštovské.“

„Jak věděj, tak zatím nic. Ozvala se i sem k nám na komisařství řada svědků. Mnozí z nich tvrdili, že by zavražděného zcela jistě poznali, ale určit, kdo to vlastně byl, s kým se setkal, to už většina nedokázala. V našem policejním obvodu hostinský Smrtka vypověděl, že v deset hodin večer k němu do hostince přišli dva Němci, kteří se tam delší dobu zdrželi. Podle fotografie z policejního ředitelství jednoho z nich hostinský poznal.“ „Takže i oni si myslejí, že to musel být Němec?“

„Značné vzrušení vzbudila výpověď číšníka Jiřího Roda, zaměstnaného v hostinci u pana Müllera v Dejvicích, který udal, že ten den večer k němu přišli dva muži, z nichž jeden se nápadně zavražděnému podobal. Oba muži v hostinci večeřeli a ptali se, v kolik hodin jede vlak na Eger, tedy do Chebu. Útratu zaplatil jeden z nich pětkou. Poté oba odešli a nechali svá zavazadla v hostinci. Později přišel jen jeden z nich a obě zavazadla odnesl. Poté už oba hosty v hostinci nespatřil.“

„To je velmi zajímavé,“ dodal policejní praktikant Rybička.

„Ovšem nevíme, který z nich si přišel pro zavazadla. To se páni detektivové nezeptali.“

„Právě proto bych chtěl provést na místě samém šetření, pokud nemají nic proti tomu, že se to koná v jejich distriktu,“ řekl Rybička.

„Ale samozřejmě, příteli. Konejte, jak je vám libo. Dám vám k tomu ještě strážníka Vejsadu, on je ten Müller podivnej patron a Vejsada ví, co má dělat. Tak nezapomenou, pane kolego, v neděli na oválu.“

S tím se s Rybičkou rozloučil a doprovodil jej ke dveřím.

* * *

Cesta rychlíkem č. 301 vyjíždějícím z nádraží Dráhy císaře Františka Josefa v 8.25 dopoledne ve směru na Cheb byla celkem snesitelná. Komisař Pobuda nesnášel noční vlaky, zejména pak ten, kterým byl nucen alespoň jednou v roce zajet na ministerstvo do Vídně k audienci. Cestování noční temnou krajinou mu připadalo nekonečné a obvykle se mu nepodařilo usnout. V tomhle vlaku měl své určité pohodlí. Za služební ferman mohl cestovat první třídou v kupé s polstrovanými sedadly, dívat se na ubíhající krajinu již jarně rozkvetlou. Opět po roce navštíví Karlovy Vary, i když zatím služebně. Před rokem tu na rozhraní července a srpna prodělával čtyřtýdenní léčebnou kúru. To všechno na radu holešovického lékaře Kotaše, který mu doporučil tamější lázně, aby se zbavil bolesti žaludku a pálení žáhy, které ho po některém z jídel přepadaly. Je pravdou, že sem přijel s určitou nedůvěrou. Nevěřil, že by své potíže měl vyhnat jakousi místní léčivou vodou, kterou tu všichni pijí z porcelánových kalíšků a přitom korzují po kolonádě jako ovce. Ostatně měl té teplé a nechutné vody vypít dva litry denně, což mu přišlo téměř nemožné. Po několika dnech ale shledal, že se mu ulevilo, že je zdejší lázeňské prostředí příjemné a bahenní zábaly, teplé koupele a masáže mu odpomohly od žaludečního neduhu. Takže se mohl po čtyřech týdnech vrátit do Prahy opět nabit energií. Jenže to trvalo jen do Vánoc, kdy se opět potíže dostavily snad s přemírou jídla či žaludeční neurózou z povolání. Lékař doktor Kotaš mu doporučil tedy léčbu opakovat. Teď už proti tomu Pobuda nebyl. Prožil zde velmi příjemné, krásné a pohodové dny. Korza po Mlýnské kolonádě nebo po lesních cestách, výlety na Jelení skok, na rozhlednu Dianu, Poštovní dvůr to vše na něho blahodárně zapůsobilo. Odpočinul si ode všech starostí a strastí. Samozřejmě, že zde nebyl sám, ale s doprovodem. Manželka Betty byla Karlsbádem, jak říkala, nadšena, ta vznešenost hostí, ta noblesa, ty okázalé stavby a luxus kolem.

Komisař Pobuda věděl, že je to tím jejím němčením. O Karlových Varech prohlásila, že význačné jsou tím, že jsou v rukou Němců a že jsou to vlastně lázně německé. Komisař jí v tomhle oponoval a tvrdil, že jsou to lázně kosmopolitní, protože kromě Němců sem jezdí potentátové z celého světa.

Když se ale včera doma zmínil, že jede do Karlových Varů šetřit jeden případ, tak Betty znatelně ožila. Jako by se mělo jet do Varů společně už zítra, hned začala organizovat Pobudovu cestu. Vybavila ho dopisem adresovaným pro Frau Neumann, v němž ji žádala o laskavé zabukování pokoje v jejím penzionu Sonnenblick na Sadové třídě ve Westendu.

Po tříhodinové jízdě byl vlak konečně na místě. Zastavil na první koleji a policejní komisař Pobuda vystoupil z vlaku na nádraží Buštěhradské dráhy ve Fischern, karlovarském nádraží, ze kterého spěšný vlak pokračoval dál na Eger neboli Cheb.

Ano, bylo to tu stejné jako před rokem. Nic se tu nezměnilo. Zastřešené kolejiště, jednopatrová hala by si zasloužila jistě více důstojnosti pro klientelu, kterou sem přivážela. I ti nosiči zavazadel tu byli stejní, v modro-bíle pruhovaných halenách s červenými čepicemi, a volali: „Gepäck, Gepäck, bitte.“ Komisař Pobuda s sebou měl jen příruční zavazadlo, takže jejich služby nepotřeboval. To před rokem to bylo jiné, to vypadalo, jako by sem do Varů stěhovali celou svoji holešovickou domácnost.

Prošel nádražní halou ven, tam sestoupil po schodech na dlážděnou plochu před nádražím. Odtud přistoupil na okraj svahu ke kamenné zídce. Dole pod ním se rozevíralo město skryté v zeleni vrchů, bílé domy lemující říčku Teplá. Pobuda z tohoto místa odhadoval, ve kterých místech je asi Mlýnská kolonáda, kde Zámecký vrch, kde asi skrytý v jarní zeleni je Jelení skok či Goethova vyhlídka. V myšlenkách se ocitl opět mezi korzujícími návštěvníky, s lázeňským pohárkem naplněným léčivou vodou v ruce, buď z Rudolfova, nebo Mlýnského pramene. Uvědomil si, že lázeňská sezona začne za několik málo dní, ale on bude muset ještě dva měsíce počkat. Dopis pro Frau Neumann měl v kapse. Teď je tady ale za jiným účelem. Ohlédl se za sebe. Na dlážděném place před nádražní halou stály dvě poslední drožky a on si pospíšil, aby jednu z nich zabral. Jinak by ho čekala delší cesta svahem z horního nádraží do města. Jeho čas je ale omezen, protože musí stihnout odpolední vlak zpět do Prahy.

„Tak kam to bude, Herrschaft,“ obrátil se na něho kočí v šedivém plédu. Teď byl komisař Pobuda na rozpacích, a to zda má nejprve jet do Westendu na Sadovou třídu za Frau Neumann s dopisem od Betty, anebo do krejčovského salónu. Rozhodl se nejprve pro povinnost.

„Do kterého Kurhausu to bude, Herrschaft?“ zeptal se drožkář, když nedostal hned odpověď.

„Poslechnou, znají tu nějaký krejčovský salón Riedl? Měli by tam šít pánské oděvy,“ otázal se Pobuda.

„Poslechnou, Herrschaft, neměli by se raději ubytovat, a poté odjet do toho krejčovství? Já bych na nich počkal až se po té cestě vlakem upravějí.“ Drožkář si patrně myslel, že je tu jeho nový pasažér za stejným účelem jako ostatní cestující z vlaku, tedy na léčebný pobyt. Komisař se drožkáři nechtěl svěřovat, za jakým účelem sem přijel, proto řekl: „Jedou rovnou do toho krejčovství.“

Drožkář na to neodpověděl, práskl opratěmi a kůň se dal do pohybu. Drožka sjížděla svažitou silnicí dolů k řece Ohři. Přejeli Chebský most. Komisař hleděl na mělkou řeku s vyčnívajícími kameny a za ní na návrší čtvrť zvanou Fischern neboli Rybáře. Drožka mířila do středu města. Komisař to tady důvěrně poznával. Nábřeží podél říčky Teplá. Drožka zastavila vedle pošty.

„Jsme na místě, Herrschaft. Budou si přát, abych na nich počkal?“

Komisař usoudil, že to nebude třeba. Podíval se na hodinky. Má dostatek času a od pošty to na Sadovou třídu k Frau Neumann není daleko, takovou zkušenost už má. Zcela určitě si stihne dát ještě někde před odjezdem oběd. Skutečně byl na místě. Před ním na fasádě domu portál oznamoval, že je zde luxusní krejčovství určené pro pánské zákazníky. Dveře do obchodu byly prosklené s matně vyleptanými květy, klika zlacená, sluneční roleta stažená napůl.

Pobuda se nerozpakoval a vstoupil. Zazněl zvonec a vzápětí se objevil malý mužík v pečlivě střiženém obleku, s pikovou vestou a vázankou. Zpod brejliček na Pobudu hleděly bystré a neklidné oči.

„Adolf Riedl, vašnosto,“ představil se. Komisař věděl, že rozhovor se bude konat v němčině, jako ostatně veškerá komunikace zde ve městě.

„Račte si přát? Máme zde ten nejlepší štof, látky anglické, vídeňské,“ ukázal Riedl ke stěně, kde v regále byly naskládány štůčky látek. „Mohu jim doporučit anglický tvíd, móda letošní sezony.“ Upozornil také na letní tropiko, vhodné na nastávající sezonu. Komisaři bylo proti srsti korzovat v bílých šatech, ve kterých by si připadal jako zdobný pták. K jeho věku a postavení byl takový oblek nevhodný.

Raději rázem tenhle hovor ukončil. Prohlásil se jako komisař z pražského policejního ředitelství a že přijel kvůli zajištění stop. Vybalil na pult světle šedivé kalhoty a přímo se zeptal, zda tento výrobek pochází z jeho dílny. Riedl okamžitě přestal být vstřícný a úslužný a v jeho očích, komisař zahlédl zákmit nedůvěřivosti.

„Ano, toto jsou kalhoty ušité naší dílnou. Proč to potřebujou vědět, pane komisaři?“

„Protože potřebuji vědět, jak se ten člověk jmenoval, a jeho bližší nacionálie.“

Riedl zatím zevrubně prohlížel kalhoty.

„To jsou kalhoty pro mladšího muže, výška tak mezi 160 a 165 centimetry,“ řekl.

„Tak si rychle vzpomenou, protože je to důležité. Snad kdyby si vyndali knihu objednávek. Tu by měli mít u sebe a spravovat ji, stejně tak pokladní knihu.“ Komisař věděl, že už jen slovo pokladní kniha přináší u obchodníků v mnoha případech znepokojení. Mnozí obchodníci se v nich pokoušejí pozměnit cifry, a tak obejít daňovou povinnost. „Mně stačí, když mi řeknou, kdo to byl, kdo si tu u vás nechal šít oblek na míru.“

„Tyhle kalhoty, Herr Kommissar, jsem v letošním roce nešil, to bych si na toho kunčafta pomatoval.“

„Tak nejspíš minulý rok. Nebyl to snad nějaký lázeňský host?“

„To samozřejmě. Šiji většinou pro lázeňskou klientelu. Ti zákazníci sem přijdou jednou dvakrát na zkoušku, a více je nevidím. Tenhle nebyl stálý zákazník,“ váhal Ried s odpovědí.

„Tak řeknou mi už konečně něco bližšího. Každý řemeslník přece pozná svoje dílo a většinou nezapomene ani na zákazníka, zvlášť byl-li to zákazník zámožný,“ zvýšil Pobuda hlas.

Komisař donutil Riedla, aby sáhl pod pult a vyndal knihu v pevných deskách s nápisem „Bestellung“. Adolf Riedl si posunul brýle blíže ke kořenu nosu a listoval v knize.

„Ano, oblek byl ušit během měsíce září. K patnáctému září si zákazník oděv odnesl.“

„A objednáno to bylo kdy?“

„Osmého byla učiněna objednávka, první zkouška jedenáctého a druhá zkouška třináctého září a ten zákazník tu je označen jako pan Wolf, více toho tady není. Zakázku platil v zlatých říšských markách.“

„Myslej si, že zákazník byl Němec?“

„Zcela určitě, pane komisaři, jako odněkud ze Saska,“ přisvědčil.

„Takže ten údajně jmenovaný Wolf tu musel pobývat, a to nejméně od osmého do patnáctého září minulého roku. Bydliště tam mají také?“

„Bohužel, pane komisaři, to nám neuvedl.“

„To je podivné, co kdyby si zákazník zakázku nevyzvedl?“

„S tím jistě počítáme a bereme menší zálohu. Přece jen je v tom, pane komisaři, materiál. To ostatně dělá každý módní salón a krejčovství, a zvláště tady, kde se zákazníci mění, přijíždějí a odjíždějí. Kdyby si zakázku neodebrali, tak bychom na tom tratili.“

To komisař pochopil. „Tak tedy jak se ten Wolf jmenoval? Své křestní jméno neuvedl?“

„To nevím, pane komisaři.“

„Ten muž měl v ústech zlatý zub,“ připomněl komisař.

Riedl se zamyslel a jeho tvář se poté následně rozjasnila: „Ano, to souhlasí. Teď si vzpomínám, jak mně připomněli. Vím, že to byl žoviální pán, tmavé vlasy, narezlý knír, velice šaramantní a při braní míry s krejčím žertoval.“

„Myslel jsem si, že to byl nejen váš zákazník, ale i lázeňský host.“

„To jistě. Podruhé, když přišel na zkoušku, tak si položil na pult lázeňský pohárek. Oni obvykle pacienti tak o třetí hodině opět vyrážejí na korzo, aby jaksi drželi ten jejich pitný režim.“

„Takže oni znají jen jeho příjmení a na jméno si přece jen nevzpomenou?“

„Tak jest, pane komisaři, ale nic není ztraceno. Pokud byl řádným pacientem lázní, tak je o něm vedena evidence. Ta vychází dokonce v tištěné formě jako prezentace. To by ovšem museli zajít na direktorium lázní na Schlossbergu, tedy na Zámeckém vrchu, co je nad Mlýnskou kolonádou, pokud to tady neznají.“

Komisař neváhal ani minutu. Pustil se kolem Sadové kolonády, vojenského léčebného domu, kolem Mlýnské kolonády na Zámecký vrch. Tady před rokem s ostatními lázeňskými hosty korzoval a srkal léčivou vodu z Mlýnského pramene. Věděl bezpečně, kde ta čtyřboká hranolová věž je. Tam o nedělích seděli v horní terase krojovaní trubači a troubili jako za starých časů, když do města přijížděl český král se svou družinou.

Komisař se na ředitelství lázní dostavil celý schvácený, hnalo ho sem vědomí, že přichází postupně jménu zavražděného na kloub. Nebyl tu ale sám. Lidí domáhajících se nějaké informace či služeb tu bylo mnoho, ale podařilo se mu odchytit jednoho méně zaneprázdněného úředníka. Komisař se zatím, pokud to nebude nezbytné, nechtěl prezentovat jako policista. Předstíral, že zde měl v minulém roce na léčení známého, což byla poloviční pravda.

„Ano, zde prosím,“ ukázal na stěnu, kde byla velká tabule a tam vyvěšeny listiny. „Zde, prosím, mají seznam všech hostů, kteří navštívili lázně v minulém roce.“ Komisař přistoupil blíže k úřední desce. Na tom, jaké hosty tu měli, nebylo nic tajného, dokonce to viselo na stěně ve zdobném rámu, jako by se chtělo ředitelství lázní pochlubit, kolik je v minulém roce navštívilo pacientů. Byl to odkaz na knihu hostí, tak zvané Kurlisty. Na listině byli hosté dokonce seřazeni podle abecedy. Pod jménem W bylo v měsíci září udáno na padesát hostů, ale jen jedinému mohly být přiřazeny iniciály G. W., a tím byl jakýsi Gustav Wolf. Tady u toho jména se komisař Pobuda zarazil a v jeho nitru se rozlilo náhlé vzrušení, tak jak se mu to ostatně stávalo, kdykoli objevil něco podstatného. Poznal, že je na stopě a ještě jednou celý seznam důkladně prošel. Jiná počáteční písmena G. W. tam nebyla. Takže už s určitostí ví, jak se ten mrtvý jmenoval. To ho potěšilo, zvlášť pak ve vztahu ke komisaři Oličovi, který s týmem detektivů nebyl schopen tuto banální záležitost rozluštit. Ale jak teď dál? Ten Gustav Wolf někde musel bydlet. Proto přistoupil opět k úředníkovi, zda by se nemohl dozvědět další informace. Tady ovšem už musel použít svůj policejní odznak. Úředník vyndal z regálu objemnou knihu návštěv. Komisař se zatím rozhlížel kolem sebe, tady nikdy předtím nebyl. Veškeré přihlašovací povinnosti za něj a Betty zařizovala Frau Neumann.

„Tak, zde prosím,“ řekl úředník, když nalistoval potřebnou stránku. „Tady je to, co bychom o tom hostu chtěli vědět.“

„Raději mi ukážou celou tu knihu.“

Úředník podsunul knihu pod skleněnou přepážku. Komisař si v tu chvíli připadal jako u nich v Holešovicích na poštovním úřadě, kde se na pokladníka hledělo přes sklo. Skutečně tam v knize krasopisně kurentem bylo zaznamenáno, že Herr Gustav Wolf, Kaufmann aus Reichenberg, se tu v Karlsbádu řádně zaevidoval. Tak tedy obchodník z Liberce a byl zde v měsíci září. Byl zde sám, protože v kolonce Personen byla u jeho jména jednička. Konečně to nejhlavnější, že byl ubytován v penzionu König von Bayern, na Egerstrasse. Když tu byl před rokem komisař na léčení, tak většinou, pokud s Betty nedělali procházky po okolí, trávili čas na kolonádě pitím léčivé vody při poslechu lázeňského orchestru. Pamatoval si některé názvy hotelů, léčebných zařízení a domů, ale o penzionu König von Bayern neslyšel. On vlastně téměř každý druhý dům v této lázeňské části byl buď penzionem, nebo hotelem.

„Poslechnou, poraděj mi, kde bych nalezl ten penzion na Egerstrasse?“

„Ukážu jim to na mapě, Herr Kommissar.“ Úředník obešel svůj pult a přistoupil ke stěně, na které byla mapa Carlsbadu vyvedená do všech podrobností.

„Tak zde, prosím, Herrschaft, zde jsme my a tady je Sprudel, tedy Vřídlo. Nad ním je kostel sv. Máří Magdaleny, odtud vede ulice vzhůru do kopce. Na jejím konci před Vyhlídkou je onen penzion.“

Teď už komisař tušil, kde to je, i když tam popravdě řečeno nikdy nebyl. Věděl, že více informací o onom Gustavu Wolfovi se zde nedozví, a proto se s úředníkem kvapně rozloučil.

Po mostku přešel říčku Teplá a vstoupil do prosklené haly litinové konstrukce s kopulí. Tam z obrovité mísy tryskala horká voda. Diváků tu bylo požehnaně. Také on se tu nakrátko zastavil a pozoroval ono velkolepé přírodní divadlo. Ano, Sprudel neboli Vřídlo. Po menších poryvech obvykle nastal impulz z hlubin, kdy pramen vytryskl vysoko, téměř až do kopule. Při dveřích byla na tabuli pro návštěvníky informace, že tryská až do výšky dvanácti metrů. Dvě obsluhující ženy v bílých pláštích a čepcích vybíraly od návštěvníků lázeňské pohárky a nabíraly jimi vodu z vřídelní mísy. Pro komisaře to bylo úžasné divadlo a dovedl by se na ten div přírody dívat déle, kdyby si nepřipomněl, proč je zde. Čekala ho cesta vzhůru do kopce, kde údajně měl být penzion König von Bayern. Při cestě uvažoval o onom Gustavu Wolfovi. Jistě to byl majetný muž a bylo s podivem, že se ubytoval tak vysoko, téměř až na okraji města. On, který by si jistě mohl dovolit ubytovat se v některém lepším hotelu dole, tedy blíže k lázeňským léčebným procedurám. Ono šlapat na ten kopec několikrát denně musela být jistě štrapáce.

Penzion, ke kterému komisař s námahou dorazil, byl osamocený, posazený v zeleni. Měl růžové loubí, balkon a zlacený název penzionu na blankytně modré fasádě. Byl jednopatrový a s těmi svými dekorativními prvky na fasádě vypadal jako miniatura zámečku někde v Alpách. Byl zde ale klid, jen štěbetání ptáků v korunách stromů mohlo rušit ubytované. Možná, že právě pro ten klid a osamocenost si Wolf toto místo oblíbil a usadil se zde. Komisař se představil paní Munzlingové, starší dámě, s tím, že by se rád dozvěděl víc o jejím hostu.

„Ano jistě, pan Wolf, velice distingovaný pán, jen samé dobré reference jim o něm mohu říci. Škoda jen, že tu dlouho nezůstal.“

„Jak dlouho?

„Po čtrnácti dnech prý musel neodkladně odjet.“

„Takže on tu nebyl na léčení?“

„Ale to ano, chodil do lázní. Říkal, že do vanových.“ Komisař ze své zkušenosti věděl, že tu návštěvníci lázní tráví nejméně čtyři týdny, tak to obvykle ordinují lékaři a je to doba, za niž je organizmus obvykle vyléčen a pacient už nepociťuje potíže. Sám měl pobyt o týden kratší, protože byl policejním prezidentem povolán zpět do Prahy.

„To nevím, bylo to tak náhle. Přijel za ním jeden muž a on řekl, že pobyt tady musí neodkladně přerušit a že jej obchodní záležitosti volají zpět do Reichenbergu.“

„Nebyla tu s ním nějaká žena?“ zeptal se, i když věděl, že byl přihlášen k pobytu sám.

„To ne, ale měl to tu rád, ani žádné dámské návštěvy neměl. Říkal, že kdyby nemusel, tak by neodjížděl. Slíbil, že se za rok vrátí, až se záležitost vyřeší. Tak nevím, zda se vrátí,“ řekla paní Munzlingová a podívala se z okna, jako by tam chtěla nalézt odpověď. Komisař jí zatím o zavražděném nic neřekl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vánoční případ c. k. policejního komisaře Pobudy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.