Jan Kotouč v nakladatelství

FANTOM Print

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

Cíl: Kasimir

FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-921-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-922-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno všem betačtenářům, editorům, redaktorům a přátelům, kteří během těch deseti let, která jsem strávil v sektoru Hirano, stáli při mně a pomáhali mi s korekturami, tvůrčím blokem i se záchvaty nejistoty a pocitu méněcennosti. Je vás tolik, že je nemožné všechny vyjmenovat, a já jsem rád za vás všechny. Tato kniha je vaše stejně jako moje!

Zároveň tuto knihu věnuji Davidu Weberovi.

Davide, dopsal jsem sérii… ;-)

1.

Flotila kasimirských lodí vystoupila z mimoprostorového okna a nabírala zrychlení k planetě Tarnów. Lodě obránců se daly do pohybu a vyrazily nepříteli vstříc, ještě než na jejich palubách utichly poplašné sirény.

V operačním centru se na displejích jasně leskly rudé ikonky představující nepřátelské lodě.

„Taktická sekce to odhaduje na čtyřicet čtyři bitevních křižníků, čtyřicet lehkých křižníků, sto osm fregat a sto lodí Mortis Prime, madam.“

„Vypadá to, že rozvědka pro jednou odhadla nepřítele správně. I jeho cíl,“ zamumlala robustní žena, která byla starší než většina důstojníků v operačním centru, i když její límec zdobily frčky pouhého mladšího poručíka.

Její reakce se setkala se všeobecným uchechtnutím. Admirálka stojící zády k ní uprostřed operačního centra se pouze usmála, zatímco oči stále upírala na displej.

Monica Bentamorová měla pravdu, uvědomila si admirál Justina Tarziniová. Rozvědka to odhadla naprosto přesně. Počet kasimirských lodí odpovídal odhadům a všichni se shodli, že tato nová flotila zaútočí právě sem, na nedávno osvobozený Tarnów.

Vlastně šlo o první pořádný kasimirský pokus o protiofenzivu od bitvy o Sinaj před více než dvěma lety.

Justina sledovala přibližující se ikony obou flotil.

Tarnów osvobodila její První útočná flotila Obranné aliance před třemi měsíci poměrně rychlým úderem a díky trpělivé práci jednotek Commandos na povrchu se jej podařilo dobýt bez těžkých bojů, jaké panovaly na Simeralu během osvobozování.

Od té doby zde První flotila čekala bez hnutí a sbírala síly. Před útokem na Tarnów měla většinu ofenzivních akcí na starosti Čtvrtá útočná flotila admirála Tylera, operující ze Sinaje, a Pátá útočná flotila admirála Taboriho, která po osvobození Simeralu zamířila do Kolonizovaného prostoru. Ty nyní ve svých hlavních operacích pokračovaly.

Během čtrnácti měsíců, které uplynuly od bitvy o Simeral, se Obranná aliance – jejímž hrdým členem bylo nyní i Justinino Ballingtonské společenství – zmocnila nejen Tarnówu, ale téměř všech okupovaných planet v Kolonizovaném prostoru. Kasimiřané měli pořád velké zásoby Mortisů a kladli houževnatý odpor, ale to nic neměnilo na faktu, že se v tomto případě jednalo o jejich první ofenzivní akci za dva roky.

„Zrychlení na maximum,“ nařídila. „Chci se s nimi setkat co nejdál od planety.“ Fyzika mimoprostorových oken sice umožňovala velmi přesné skoky – Justina se dokonce obávala, že kasimirský velitel skočí přímo k planetě – ale tentokrát nejspíš volili opatrnost a více prostoru k manévrování.

Mají důvod být opatrní, pomyslela si. Pokud se rozvědka opravdu nemýlí, tohle je jejich hlavní – a vlastně jediná – ofenzivní flotila. Zbytek stačí tak na to, aby ochránil kasimirské území. Velitel téhle flotily se nejspíš snaží držet při zdi, aby mohl ustoupit, pokud by zjistil, že má nepřítel přesilu.

Teď ale Kasimiřané začínali také zrychlovat a Justina se usmála. Spolu s loděmi Mortisů jsou nepřátelé v přesile a jejich rozvědka určitě také nezahálela a měla přesné informace o První útočné flotile. Justina měla k dispozici čtyřicet šest bitevních křižníků, padesát čtyři lehkých křižníků a necelou stovku fregat. Neměla toho zdaleka tolik, co nepřítel. Dobré dvě třetiny jejích lodí sice byly nové Liberatory-B, ale to samo o sobě neznamenalo drtivou převahu, i když to byla výhoda.

Rozhlédla se po operačním centru své vlajkové lodi Amarok a znovu se usmála. Amarok byl Liberator-B postavený ve čtvrté várce v loděnicích Sormia. Astonská unie tam s pomocí teradonských rychlovýrobníků produkovala bitevní křižníky takovou rychlostí, že už vytrvale narážela na problém s materiály a hlavně s personálem. Rychlovýrobník sice dokázal smontovat kusy lodi, zavést veškerou elektroniku a vnitřní vybavení rychleji než tisícovka inženýrů a mechaniků a zároveň dokázal vytvořit ze surových materiálů výsledný produkt, jenže pořád bylo potřeba dodávat počítače, elektrické spoje, reaktory, generátory mimoprostorových oken a tak podobně. Výroba se tedy za poslední rok poměrně zpomalila, ale nikdy se nezastavila. Po prvních dvou várkách bitevních křižníků – každá po třiceti –, které pomohly osvobodit Simeral a Taderas, přišly další tři várky. Nyní se tam stavěla třicítka lehkých křižníků – jejich výrobní doba bude podstatně rychlejší – a záhy přijde další skupina bitevníků.

To už ale Astonská unie narazila na problém s personálem. I přes velký obrat rekrutů jednoduše neměla dost lidí pro všechny lodě. Naštěstí je měla Obranná aliance a hlavně Ballingtonské společenství, které už bylo po občanské válce sjednocené a zpět v alianci.

Třetí várku Astoňané využili k tomu, aby mohli plně nahradit staré lodě třídy Repulse. Čtvrtá várka se rozdělila rovnoměrně mezi Sinajce a Ballingtoňany. Oficiálně se tomu říkalo půjčka a pronájem, ale nikdo uprostřed války neřešil věci jako platby.

Ballingtonské společenství dostalo patnáct bitevních křižníků třídy Liberator-B, kterým začali říkat třída Akna. S tím osvobodili Tarnów. Potom přišla pátá várka a Ballington dostal dalších patnáct. Zbytek si rozdělili Sinajci a další dlouho neaktivní člen Obranné aliance.

Ta myšlenka přivedla Justinu zpátky do přítomnosti, a tak teď s úsměvem hleděla na skupinu zelených ikon, které představovaly operační skupinu Tarnówského loďstva složeného z osmi podarovaných bitevních křižníků Liberator-B a dvaceti starých lehkých křižníků tříd Arrow a Valiant.

Původní Tarnówské loďstvo bylo prakticky celé zlikvidováno během prvních dnů války, zbytek putoval skrz Kolonizovaný prostor jako doprovod stanice Albatros. Personál z toho zbytku nyní tvořil jádro nového loďstva.

Po třech letech okupace byli Tarnówané odhodlaní dát Kasimiřanům ochutnat trochu jejich vlastní medicíny.

„Odhadovaný čas setkání s nepřítelem: dvacet osm minut,“ řekl Justinin operační důstojník, kapitán Carlo Sordi.

„Dobrá, vypusťte nadsvětelné sondy a připravte se na operaci Melange,“ nařídila. Nepřítel se stále sebevědomě blížil rovnou k nim.

„Vypusťte třetinu stíhaček, ať drží krok před flotilou.“

„Ano, madam.“

Stíhačky tu byly pro případ, že by nepřítel chtěl střílet na extrémní vzdálenost. První útočná flotila samozřejmě měla také několik perutí nadsvětelných stíhaček RX-02 s astonskými i ballingtonskými piloty. Ty nasadí proti řídícím lodím Mortisů, jak už bylo zvykem. Jenže Kasimiřané tuhle strategii Obranné aliance už dobře znali, a tak své řídící lodě vezoucí matriarchy rozmístili po celé flotile a každá loď měla kolem sebe spoustu jiných na obranu. Zároveň měli až dvojnásobek matriarch, než bylo potřeba pro ovládnutí takové mortisí flotily.

Takže rychlý útok nadsvětelných stíhaček určitě nezvrátí přesilu, kterou Kasimiřané měli. Naštěstí Justina na ty stíhačky nespoléhala.

„Myslíte, že něco tuší, madam?“ zajímala se Bentamorová a Justina se k ní otočila.

„Těžko říct, pokud mají hodně dobrou rozvědku, tak možná ano, ale proč by potom k nám letěli s takovým sebevědomým zrychlením?“

Ukázala znovu na taktický pult. Stíhačky První útočné flotily už byly venku, stejně jako nadsvětelné sondy se senzorovým vybavením, které teď zevrubně snímaly pohyb a hlavně přesný kurz kasimirské flotily.

Otočila se ke zpravodajskému stanovišti. „Komandére Chersone, pokud je toto opravdu rekonstruovaná kasimirská Čtvrtá flotila, kterou shromažďovali u Patrasu, tušíme, kdo jí velí?“

Komandér Cherson byl nováčkem v jejím štábu. Většina lidí, se kterými byla původně ve flotile v exilu, nyní velela vlastním lodím, včetně jejího bývalého zpravodajského, kapitána Wladislawa, který velel Amaroku. Cherson však byl profesionál jako kdokoliv jiný a rychle si našel v počítači příslušné informace.

„Poslední zpráva od rozvědky je asi dva měsíce stará, ale podle ní flotile velí admirál Delarov.“

Justina se zamračila. „Jeden z Neufeldových lidí?“

„Ano, madam. Jeden z jejich ‚staré gardy‘. Dlouho sloužil jako velitel jedné operační skupiny na začátku války pod Neufeldovým velením. Potom byl zástupcem velitele Třetí flotily, která je prakticky jejich domovskou. Delarov má pověst spíš konzervativního stratéga, není žádný velký inovátor, v boji je spíš opatrný, ale jde houževnatě za cílem.“

Justina přikývla. To samo o sobě nemuselo nic znamenat, ale pokud je Delarov opatrný, tím spíš by se k ní neměl tak hnát, když věděl, co se chystá.

No, ona si stěžovat rozhodně nebude.

„Madam, nadsvětelné sondy jsou připraveny,“ řekl Sordi. „Nepřítel bude na dostřel za dvanáct minut.“

Justina znovu přikývla, oči zabodnuté do displeje. „Zahajte druhou fázi Melange. A začněte vypouštět rušící sondy.“

„Ano, madam.“

Důstojník poslal příkaz. Po chvíli začala První útočná flotila vystřelovat do kosmu rušící sondy. Tyhle malé stroječky vytvářely malá mimoprostorová okna, nic, čím by mohly někoho ohrozit, ale bránily vytvoření velkých mimoprostorových oken ve stejné oblasti. Oken, kterými by mohl proletět bitevní křižník.

Čili úplně jednoduše bránily nepříteli v ústupu. Tento původně kasimirský vynález nyní hojně používaly obě strany.

Stejně jako Justina využije další kasimirskou taktiku.

„Moniko, pamatujete si, jak poprvé dobyli Tarnów?“

„Hmm, to bylo také s touhle jejich Čtvrtou flotilou, že ano?“ řekla Bentamorová.

„Ano, i když pochybuji, že tam ještě vůbec mají nějaké stejné lodě. Ale tehdy byla Čtvrtá flotila úplně na opačném konci císařství a údajně hlídala hranice před Teradony. Navíc měla pověst flotily, kam se posílají samí ztroskotanci. Byl to dobrý PR trik. Potom Čtvrtá flotila dostala tajné rozkazy, bez zastávky přelétla celé císařství a udeřila na Tarnów. Nikdo to nečekal a málem nás to stálo válku.“ Usmála se. „My teď Čtvrtou flotilu poctíme něčím podobným.“

Bentamorová se už také usmívala. Byl to hladový úsměv. Justina si opět vzpomněla, že málokomu Kasimir ublížil tolik, jako bývalé Kasimiřance Monice Bentamorové.

Nadsvětelné sondy odletěly. Několik minut se nedělo nic, potom na displeji najednou vykvetl další roj ikonek. Nejdřív červených, ale rychle změnily barvu na zelené, když počítač poznal jejich IFF odpovídače a vyhodnotil je jako přátelské jednotky.

Byly jich další tři operační svazy. Dalších čtyřicet pět bitevních křižníků s doprovodem.

„Pátá útočná flotila dorazila přesně na správném kurzu a zrychlení, madam,“ řekl Sordi nadšeně a všichni sledovali, jak dvě skupiny zelených ikonek svírají nepřátelskou formaci do kleští. Pátá útočná flotila už vypouštěla rušící sondy a stíhačky. Polovina kasimirských letounů se teď obracela vstříc nové hrozbě.

„Moniko, spojte se s Pátou flotilou. Vyřiďte mou poklonu admirálu Taborimu a ať zahájí palbu podle uvážení.“

„Bude mi potěšením, madam.“

Kapitán Vivian Evansová z Astonského loďstva seděla připoutaná v kapitánském křesle na můstku bitevního křižníku Vanguard a sledovala zoufalou reakci nepřítele. Kasimiřané poznali, co se děje. Poznali, že čelí téměř dvojnásobné přesile, a začali sestřelovat nadsvětelné sondy.

Nepodaří se jim to ale dost rychle, uvědomila si, když viděla, jak se od Páté útočné flotily ženou k nepříteli tisíce stíhaček, zatímco Kasíci teprve vypouštějí své rezervní stroje.

„Jsme na dostřel, madam,“ řekla vedle ní první důstojnice, komandér Nae Min-jung.

Vivian přikývla a podívala se na monitor, který spojoval můstek s vlajkovým operačním centrem. Z monitoru se na ni díval admirál Claude Tabori. Za ten více než rok, kdy byla jeho vlajkovým kapitánem, se oba naučili hladce spolupracovat a předvídat myšlenky toho druhého. Tabori tedy nemusel nic říkat; ona věděla, co udělá.

Ne že by v této situaci byly nějak složité rozkazy.

„Zpráva pro celou flotilu: palte podle uvážení,“ nařídil. Vlajková loď přeposlala rozkaz a celá flotila zahájila palbu na nepřátelské lodě. Stíhačky se střetly se svými protějšky, ale častěji se bez odporu dostaly až k velkým lodím, a na ně už nasadily iontové paprsky. Ty protínaly trup, ničily přepážky a zabíjely všechno, co jim přišlo do rány. Několika se povedl šťastný zásah do mimoprostorového generátoru a daná kasimirská loď explodovala i s celou posádkou. Jiné musely své cíle ubíjet kousek po kousku.

Prvotním cílem byly samozřejmě lodě vezoucí matriarchy, jež jim pomáhaly najít teradonské detektory Mortisů, kterými byla vybavena prakticky každá alianční loď. Do honu na matriarchy se zapojily i nadsvětelné stíhačky RX-02.

Kasimirský admirál by mohl určitě nastavit lepší obranu, kdyby nečelil útoku ze dvou stran. První útočná flotila admirála Tarziniové se do nepřítele pustila se stejnou vervou jako Taboriho flotila.

O devadesát minut později bylo po všem.

Admirál Claude Tabori si v ruce hýčkal sklenku těžkého ballingtonského vína a upřeně pozoroval jeho hladinu, zatímco Justina se posadila do křesla naproti němu ve své kajutě na Amaroku a přijala vlastní číši vína od stevarda, který se vzápětí diskrétně vzdálil.

„Tak na vítězství,“ řekla Justina a připili si. „Musím přiznat, že mě samotnou překvapilo, jak rychle jste se sem se svými lidmi dokázal dostat. Opustit svou operační oblast a zamířit rovnou sem…“

„Nebylo to tak těžké, spíš bylo důležité nechat v Kolonizovaném prostoru dost jednotek, abychom nevzbudili pozornost.“

„To se vám povedlo. Alespoň to tvrdí komandér Cherson po předběžném výslechu zajatých Kasimiřanů. Já jsem sama mluvila s admirálem Delarovem, vypadal hodně zaskočený a pogratuloval mi, cituji, k, úspěšnému ruse de guerre‘. Nevím, jestli bych to klasifikovala jako válečnou lest, ale neodmítnu chválu, když mi ji nabízí protivník.“

Tabori se uchechtl.

Bitvu, která vejde do dějin jako Třetí bitva o Tarnów, přežilo čtrnáct kasimirských bitevních křižníků, včetně vlajkové lodi admirála Delarova. Většina plavidel byla sice poškozena, ale Justina odhadovala, že dobrá polovina půjde s rozumnou finanční investicí opravit a zařadit zpět do služby. Ještě to neoznámila tarnówské vládě, ale plánovala zajaté lodě předat Tarnówanům. Byla to nejvýhodnější věc. Přepravovat je jinam by dalo práci a Tarnów má obří loděnice přímo na oběžné dráze, které tam postavili Kasimiřané a už je nestihli zničit během rychlé a jednostranné Druhé bitvy o Tarnów.

Samozřejmě, že šlo i o politické body, Justina byla dostatečný pragmatik, aby si to uvědomovala. Zároveň dnes přišel Tarnów v bitvě o dva ze svých lehkých křižníků a jeden z bitevních křižníků byl poškozený, takže si určitě zaslouží náhradu. Justina měla i podezření, že se Tarnówané hnali do bitvy ještě zuřivěji ve snaze si něco dokázat. Chápala, že to chtějí Kasimiřanům vrátit za tři roky okupace a desetitisíce životů, ale odveta by na sebe neměla brát formu bezhlavého vrhání se do akce. Justina si v duchu slíbila, že si o tom při nejbližší příležitosti promluví s admirálem Marchlíkem, velitelem tarnówské operační skupiny.

První a Pátá flotila dohromady přišly v bitvě o devět bitevních křižníků a čtyři další byly těžce poškozené a budou vyžadovat zásah loděnic. Ztráty byly neúměrně malé, ale přesto budou muset obě flotily zůstat chvíli na místě a vzít si nějaký čas na oddech.

„Kolik jste toho nechal v Kolonizovaném prostoru?“ zeptala se Taboriho, když se mlčení protahovalo.

„Svaz Eta, který zajišťuje prostor u Hepleru a postupuje dál na Derivaci. Víc na galaktický západ je svaz Omega, který hlídkuje mezi Tristanem a Kamalem.“

„Vydrží tam?“

„Myslím, že po dnešku už Kasimir nemá prostředky na jakoukoliv ofenzivu kdekoliv v sektoru Hirano. Pokud vypěstují další Mortisy a pokud jim dáme čas na obnovení jejich loděnic, může se to změnit, ale prozatím je Kolonizovaný prostor náš a oni s tím nic neudělají.“

Justina si usrkla vína. „Kdo by to byl řekl. Přijde mi to jako včera, kdy se Kasíci valili přes Kolonizovaný prostor a zdálo se, že je nic nezastaví.“

„Mně to povídejte. My jsme se skrz Kolonizovaný prostor kodrcali se stanicí Albatros patnáct měsíců, snažili jsme se držet krok před Kasíky a prostě přežít.“ Tabori víno rovnou dorazil. „Někdy si říkám, jak bychom dopadli, kdyby nebylo Suna Lin-shina. Ta jeho zatracená tvrdohlavost… Chybí mi. Vy jste ho také znala, že ano?“

„Ano. Od Tristanu. A potkali jsme se i u stanice Albatros krátce předtím, než vypukla válka a než Ballington podepsal – než naše vláda podepsala – s Kasimirem pakt o neútočení.“

Tabori přimhouřil oči, jako by se rozpomněl. „Vy jste tehdy Sunovi dala tajnou zprávu, že ano? Varovala jste ho, že na Ballingtonu se něco chystá a že to může urychlit akce Kasíků v oblasti.“ Odložil sklenku na stolek. „Škoda, že tu ten stevard nenechal láhev.“

Justina pokrčila rameny. „V těch prvních měsících pod kancléřkou Gillianovou – a po tom, co mě degradovali na kapitána – jsem se cítila hrozně bezmocná. Musela jsem něco udělat, tak jsem dala Sunovi echo. A co se týče vína, můžu zavolat a nechat vám dolít.“

„Ne, to je dobré, oba ještě musíme pracovat. Pokud mi samozřejmě nepřikážete dát si další sklenku, madam.“

Řekl to jako vtip, ale Justina mu přeci jen věnovala trochu delší pohled. Když se před rokem její dva ballingtonské svazy připojily k Páté flotile, Tabori měl velení. Tehdy dokonce poukázal na to, že by měla velet ona, ale z pohledu ballingtonské vlády byla Justina admirálem pouhých několik týdnů. To se od té doby změnilo a vláda Justině uznala její dva roky v hodnosti admirála v řadách Ballingtonské flotily v exilu. Tím se Justina dostala nad Taboriho, což jí vyneslo velení v této spojené operaci dvou flotil.

Tabori byl profesionál a tohle mu nevadilo, nicméně občas utrousil nějakou kousavější poznámku a Justina přemýšlela, jestli se mu to na nějaké osobní a naprosto iracionální rovině neprotiví.

Nakonec ale převážil fakt, že byli oba profesionálové. Justina také dopila víno. „Máte pravdu, Claude. Musíme toho hodně udělat, ale momentálně je to všechno v rukách schopných lidí. Viceadmirál Oldorfová-Svenská zařizuje s tarnówskými autoritami přesun zajatců na planetu a kontradmirál Marchlík zajišťuje zajaté lodě. Takže dva velitelé flotil toho prozatím nemají moc na práci.“ Usmála se. „Můžu vám nechat dolít?“

„Děkuji, ale asi už opravdu ne, nechci, aby mi to stouplo do hlavy, a protialkoholní tabletku si brát nechci.“ Tabori se pomalu nadechl. „Taky to na mě teprve teď dolehlo. Tak dlouho jsme se snažili jen přežít… Už od osvobození Simeralu bylo jasné, že vyhráváme, ale… Až teď to na mě sedlo. Tohle je začátek konce.“

„Pořád si mohou Kasíci vypěstovat spoustu nových Mortisů,“ připomněla mu Justina, ale ani ona se nemohla ubránit tomu lehce extatickému pocitu. Opravdu se to blíží ke konci? Je možné, že tahle válka opravdu skončí?

„To mohou. Ale o to se teď stará Sean Tyler.“

„On zahajoval nějakou operaci proti Mortisům?“

„Jo, objevili jsme jejich další líheň, na měsíci Tomsku. Poslední zpráva byla, že se s tím Tyler pokusí něco udělat. Jak znám Tylera, je mi těch Mortisů skoro líto.“

Úlomky kovu a plynů byly vše, co zbylo z kasimirské loděnice v soustavě Tomsk.

Admirál Sean Everett Tyler stál v operačním centru na palubě bitevního křižníku Leviathan a sledoval na displeji trosky stanice, které postupně padaly do atmosféry Tomsku. Většina byla dost malá, aby nenapáchala větší škody.

Loděnice nebyly tak velké jako ty u Xerxu nebo na samotném Kasimiru, ale přece jen v nich bylo rozestavěných třicet dva bitevních křižníků třídy Hydra, které teď už nikdy nespatří světlo světa.

„Zpráva od generála Savira,“ řekla za ním kapitán Ulrika Lindergrenová. Tyler se k ní otočil a kývnutím ji vyzval, aby pokračovala. Savir byl s jedním operačním svazem na lovu Mortisů, zatímco Tyler se zbytkem Čtvrté útočné flotily udeřil čelně na loděnice – a na zoufale oslabený kasimirský operační svaz, který je bránil.

„Je to potvrzeno, admirále, na Tomsku 1 jsou líhně Mortisů. Po celém jižním kontinentu. Generál Savir žádá o povolení k bombardování povrchu.“

Tyler přikývl. „Povolení uděleno.“

Lindergrenová zprávu přeposlala, nenechala se dlouho přemlouvat.

Kasimiřané se za poslední rok snažili obnovit líhně Mortisů na spoustě míst, ale tlačil je čas, takže se snažili jít do míst, kde už měli nějaké vybavení. Pokus o tajné obnovení líhní na planetě Peluana jim nevyšel a hlídka Čtvrté útočné flotily je zničila téměř okamžitě. Na Julianne se jim podařilo znovu rozjet výrobu obřích organických lodí, ale astonský špión na Basilice jim dal echo a Tylerovi lidé se o to postarali. Potom se Kasíci pokusili obnovit výrobu na Tomsku 1, měsíci planety Tomsk, kde probíhal úplně první výzkum Mortisů. Ale ani tady se jim nepodařilo výrobu dokončit.

Vlastně se zdálo, že za ten poslední rok, od doby, co Tyler po osvobození Simeralu opět převzal velení Čtvrté útočné flotily, bylo jeho hlavní prací likvidování líhní Mortisů.

Ne že by mu to vadilo, uvědomil si, když na displeji sledoval, jak lodě generála Savira začínají s bombardováním povrchu měsíce jadernými hlavicemi.

„Štěstí, že je ještě nenapadlo rozmístit líhně do velkých metropolí na hlavních planetách,“ řekla Lindergrenová. „Kdyby používali vlastní civilisty jako štít, neodvažovali bychom se používat atomovky.“

„To ne,“ souhlasil Tyler. „Ale nevím, jestli by se k tomu i někdo jako Stackowitzová odvážil. Určitě by to ráda udělala na okupovaných planetách, ale ty jim nějak docházejí.“ Usmál se. „Spíš se bojím líhní Mortisů v místech, o kterých nevíme. Za vnějšími hranicemi je spousta planet, kde by mohli líhně udělat a my se o tom nedozvíme. Utajené jako naše loděnice Sormia. Sice by to měli logisticky náročné a zabralo by jim to nepoměrně víc času, ale… no, myslím, že něco takového už dávno chystají.“

„Ale když Sormia chrlí každých pár měsíců nové bitevní křižníky, výjimečně bude čas hrát i pro nás,“ řekla Lindergrenová.

Tyler sledoval, jak na povrchu Tomsku 1 vykvétají první jaderné hřiby.

2.

„Nevím, jestli čas hraje pro nás, Ulriko. Ale rozhodně dochází Kasíkům.“„Admirále, signál z kurýrní lodi Atlas. Žádá o povolení k přistání na Leviathanu.“

Tyler stiskl ve své kajutě tlačítko pro vizuální přenos a na obrazovce se mu objevila tvář kapitána Fentona, velícího důstojníka jeho vlajkové lodě.

Čtvrtá útočná flotila dorazila k Sinaji sotva před dvěma dny a jako po každém návratu velkého uskupení lodí z bojového nasazení nastal kolotoč překotných činností: musel být katalogizován seznam ztrát, určeny priority pro přijetí lodí do opravářských doků, doplnění zásob a hlavně dovolené na povrchu. Astronauti z jeho lodí netrpělivě přešlapovali a čekali, až budou mít možnost jít se na povrch trochu povyrazit. Stejně netrpělivě přešlapovali majitelé barů, restaurací a nočních podniků po celé Sinaji. Čekali na astronauty a hlavně na jejich peníze. Všichni byli netrpěliví, až se na lodích dodělá vše, co je třeba, a jejich důstojníci dají první skupině opušťák.

Tyler sám měl na starosti více formální věci, takže už měl za sebou setkání se sinajskou vládní radou a několik porad, ale už se také těšil na nějaký čas na povrchu s Ulrikou.

O jeho vztahu s Ulrikou Lindergrenovou – proti předpisům – věděla celá flotila, ale uchovávalo se to jako veřejné tajemství. Podle Tylera měla polovina astronautů v loďstvu za to, že uprostřed války na tom stejně nezáleží. Ta druhá polovina zase žila v přesvědčení, že admirálové můžou to, co běžní smrtelníci ne.

Tyler si dával pozor, aby to neovlivňovalo jeho úsudek, navíc fakt, že Lindergrenová byla jeho náčelnice štábu, to částečně ulehčoval. Kdyby velela nějaké jiné lodi, určitě by se možná víc rozpakoval poslat ji někam do nebezpečí. Nebo by si to alespoň rád myslel. Obával se, že je už tak zatvrzelý, že by ji poslal do nepřátelské palby bez mrknutí oka.

Válka s námi udělá všelijaké věci.

Teď se však díval na tvář kapitána Fentona a něco mu říkalo, že jeho plány na odpočinek na Sinaji budou muset počkat.

„Co je to za kurýrní loď?“ zeptal se, když se Fenton dlouho neměl k tomu, aby nějak rozvedl, co říkal. Fenton byl v pořadí už třetí kapitán Leviathanu během doby, kdy zde Tyler nesl svou vlajku. Kapitán Ludwig Francone, který s ním prošel bitvou o Sinaj, byl povýšen na kontradmirála a převzal velení jedné z prvních skupin nových Liberatorů-B. Nahradila ho kapitán Elise Woodová, která lodi velela většinu doby, kdy byl Tyler na prodloužené dovolené. Ta byla přeložena před dvěma měsíci a kapitán Joachim Fenton měl coby relativní nováček spoustu otravných vlastností. Jednou z nich byla jeho tendence dělat „dramatické pauzy“ a čekat na nějakou zřejmou doplňující otázku, jako třeba „co je to za kurýrní loď“ a „proč mi o tom říkáte?“

„Je to loď letící rovnou ze Simeralu, pane. Podle… podle zprávy mají na palubě nejvyššího velitele ozbrojených sil Obranné aliance a ten s vámi chce mluvit okamžitě, jak to bude možné.“

Tyler možná Fentona špatně odhadl, třeba nedělal dramatickou pauzu, možná prostě nestíhal pobírat, co se děje.

S čímž měl Tyler také problém.

Leon Basil osobně tady? Sotva dva dny po našem příletu? To musel sednout na loď hned, jak dorazila z Tomsku nadsvětelná sonda se zprávou o našem vítězství. Možná ještě dřív.

„Děkuji za zprávu, kapitáne,“ řekl nahlas. „Za jak dlouho Atlas dorazí?“

„Odhadem za dvacet minut, pane.“

„Připravte prosím čestnou stráž, pro přijetí velkoadmirála Basila na palubě.“

„Ano, pane.“

Leon Basil vypadal víc plný energie než obvykle.

Samozřejmě, Basil jako bývalý pilot byl vždycky hodně fit, víc než Tyler. Z nadsvětelného raketoplánu Atlas do vnitřního hangáru Leviathanu skoro vyskočil, když velící poddůstojník, zvaný bocman, zavelel pozor a jeho asistent zapískal.

Několik desítek mariňáků a astronautů v čele s kapitánem a jeho vyššími důstojníky se vypjalo do pozoru a z reproduktoru zaznělo formální hlášení.

„Nejvyšší velitel ozbrojených sil Obranné aliance na palubě.“

Basil působil, jako by během dlouhé cesty na Atlasu jenom popíjel energetické nápoje. Vyměnil si zasalutování s kapitánem Fentonem, potřásl si s ním rukou, ale potom už přistoupil k Tylerovi.

„Admirále Tylere.“

„Vítejte na palubě, velkoadmirále Basile.“

Basil přikývl. „Dobrá práce u Tomsku.“ Zvýšil hlas. „Dobrá práce vám všem.“

Znovu se zadíval na Tylera. „Přicházím osobně, admirále. Potřebujeme něco probrat. Můžete mi nabídnout pohostinnost vaší kajuty?“

Nemusel ani říkat, že chce setkání mezi čtyřma očima.

„Samozřejmě, velkoadmirále, následujte mě, prosím.“

Basil se rozloučil s Fentonem, Ulrikou Lindergrenovou a dalšími důstojníky a následoval Tylera do útrob Leviathanu.

V bitvě u Tomsku Tylerova vlajková loď utrpěla jen jeden zásah, ale občasné poblikávání světel a zatuchlý vzduch v některých úsecích lodi dávaly tušit, že Leviathan už dlouho přesluhuje a měl by odletět do týlu na generální revizi.

Stejně jako polovina bitevních křižníků třídy Dauntless a Warspite ve Čtvrté flotile. Potřeby války si vybíraly tvrdou daň i na lodích. V dobách míru by čtvrtinu lodí u Sinaje neuznali za letuschopné.

Došli do Tylerovy kajuty. Mariňák střežící průlez se vypjal do pozoru a nechal dva admirály projít.

„Chceš něco k pití, Leone?“

„Možná později, Seane.“ Basil vylovil z náprsní kapsy párátko a vrazil si ho do pusy.

Tyler chtěl pokynout ke gauči a vyzvat Basila, ať se posadí, ale měl dojem, že to by taky odbyl slovem „později“.

„Dobře, Leone, tak co se stalo, že ses přihnal, sotva jsme dojeli? Kdy jsi ze Simeralu vyrazil?“

„Skoro hned, jak přišla zpráva o vašem úspěchu u Tomsku, Seane, ale moje cesta se připravovala už pár dní předtím. Nemuselo to být tak narychlo, ale znáš to, vláda chce dát voličům najevo, že teď se všechno bude dít hrozně rychle.“

Ušklíbl se a Tyler přikývl. Mezihvězdné vzdálenosti způsobovaly, že nejvyšší velitelé v loďstvu operovali v mnohem volnějším časovém horizontu. Jakýkoliv rozkaz, který by vyslali na druhý konec sektoru Hirano, dojde k cíli za několik týdnů. S takovou komunikační prodlevou bylo prakticky jedno, jestli rozkaz pošlete teď, nebo za hodinu. Ale občasná překotná aktivita měla smysl, hlavně, když jste potřebovali lidem ukázat, že něco děláte.

Hlavně když ti lidé byli vaši voliči. Prezident Noda Kurito před dvěma měsíci obhájil post prezidenta Astonské unie a poprvé byl doopravdy zvolený jako prezident, protože předchozí post zdědil po Vilgotu Petersenovi. Určitě chtěl ukázat voličům, jak se teď práce ujme s veškerou vervou.

„Tak o co jde, Leone?“

„Víš o tom, jak Tarziniová a Tabori porazili kasícký protiútok u Tarnówu?“

„Jo, slyšel jsem o tom, když jsme se vrátili.“

„Spolu s tvým útokem proti Tomsku – hlavně zničení loděnic a líhní Mortisů – to vypadá, že Kasimiřani jsou ve srabu, ze kterého se budou lízat hodně dlouho. Sormia produkuje další a další lodě a vypadá to, že iniciativa už definitivně přešla na nás.“

Tyler přikývl. Toho si byl vědom. Zničení loděnic u Xerxu a teď u Tomsku muselo Kasimiřanům pustit žilou stejně jako Sunovo zničení loděnic Akropolis před třemi lety.

„Kolonizovaný prostor je taky už prakticky celý v našich rukou. 50. operační skupina z Páté flotily zajistila planetu Hepler. Říká ti to jméno něco?“

„To je úplný východní okraj Kolonizovaného prostoru, že ano? Skoro u Kasimirského území.“

„Přesně tak. V předvečer války jejich vláda požádala Kasimir o ochranu. Teď si to evidentně obyvatelé s tou ochranou rozmysleli, a když Taboriho flotila vyhnala ze soustavy Kasimiřany, uspořádali si na povrchu takový malý státní převrat. Teď žádají Obrannou alianci o ochranu. Pokud by ji Kasíci znovu dobyli, nepochybuju o tom, že by Hepleřani znovu převlíkli kabát, ale to je jedno. Ta planeta sama o sobě není moc důležitá, důležitá je její poloha. Je prakticky u Kasimirského území a lze ji považovat za přátelské teritorium.“

Tyler přikývl. „Chápu, takže máme odrazový můstek pro invazi do Kasimirského císařství?“

„Ano. Otázkou je, kam do císařství. Xerxes a Tomsk mají zničené loděnice a Basilika a Attika je teprve zuřivě znovu staví po útocích Tarziniové a Suna; admiralita má dojem, že nemá smysl plýtvat časem s nějakým obsazováním a okupací. V Kolonizovaném prostoru se Kasíkům nevyplatilo, že se snažili okupovat a bránit každý svět. Domníváme se, že bychom neměli udělat stejnou chybu. Zničili jsme orbitální infrastrukturu poloviny planet v císařství. Na Basilice i Attice už sice mají nové loděnice, ale teprve se rozjíždějí. Nepotřebujeme útočit postupně na jejich jednotlivé planety. K ukončení války potřebujeme jen jednu z nich.“

Tyler sledoval Basilovu logiku a znovu pomalu přikývl. Zdálo se až neuvěřitelné, že po čtyřech letech války přemýšleli nad tímhle.

„Kasimir,“ řekl nahlas.

Basil si vyndal z úst párátko. „Jo, Kasimir. Pokud uřízneme hlavu zmiji, bude po všem. I kdyby regent Antalos a ta mrcha Stackowitzová utekli na jinou planetu, jen by oddálili nevyhnutelné. Bez průmyslového centra, jakým je soustava Kasimir, by nic nezmohli, i kdyby tam nedošlo k okamžité kapitulaci.“

„Na tom něco je. A opravdu je nebezpečné dobývat a složitě okupovat všechny planety, tím se zdržíme a vlastně to nemusíme dělat.“

„Správně. A to mě přivádí k druhé věci, možná té méně příjemné pro nás oba.“

Tyler se zamračil. „To bývá už skoro tradice.“

„Ano. Od zítřejšího poledne už nejsi velícím důstojníkem Čtvrté útočné flotily. Rozhodnutí admirality, vlády, senátu… a moje.“

Tyler nevěděl, jestli se má zasmát, nebo si povzdechnout. Odvolávání Tylera a zamítání jeho žádostí se zdálo jako oblíbený sport na admiralitě, ve vládě, v senátu… a pro Leona Basila.

„Zase? Koho jsem naštval tentokrát?“

Muž, se kterým nikdy nebyli opravdu přátelé, se na něj díval s pokřiveným úsměvem. „Tentokrát – světe div se – nikoho. Tohle je spíš odměna za tvou obětavou práci. Vláda by si nedovolila tě odstavit. Ne po tom, jak média po osvobození Simeralu hltala ten příběh o hrdinném admirálu Tylerovi, který se sám vypravil na povrch Simeralu, aby planetu pomohl zachránit. To, člověče, úplně vymazalo tu tvoji nálepku ‚atomového diplomata‘ a ‚řezníka od Argonautu‘. Od té doby, co se admiralita vrátila na Simeral, to vidím skoro každý den. Média z toho příběhu rejžují ještě po roce.“

„Úžasné, a proč mě tedy odvoláváš? A komu chceš svěřit velení?“

„Generál Natan Savir odvedl s flotilou dobrou práci, když jsi byl na té své dobrodružné dovolené na Simeralu, takže tě může nahradit i formálně a definitivně. A co se týče toho, proč odvoláváme tebe, to je jednoduché. Formální rozkaz ti předám potom, ale ve stručnosti jde o to, že na Hepleru vznikne odrazový můstek pro invazi na Kasimir. Ze Simeralu a Porteru už tam letí mobilní loděnice a zásobovací stanice, dorazí tam do dvou měsíců. Stejně jako tam posíláme některé starší bitevní křižníky třídy Warspite a Dauntless, které prošly v týlu revizí. To bude ale jenom začátek. Na Hepleru vznikne nová formace, oficiálně posvěcená vládami Astonu, Sinaje, Ballingtonu a Tarnówu. První skupina flotil. Chvíli potrvá, než se shromáždí, prozatím ji bude tvořit část Páté útočné flotily v Kolonizovaném prostoru, ale počítá se, že První skupina flotil bude zahrnovat První, Pátou a Čtvrtou útočnou flotilu. Bude to největší vojenská formace v dějinách sektoru Hirano a dost možná i lidstva.

A ty, admirále Tylere, tomu budeš velet. Od zítřejšího odpoledne z tebe formálně bude velící důstojník První skupiny flotil a zároveň velitel invaze na Kasimir.

Jak a kdy vyrazíme na Kasimir, bude tvoje a jenom tvoje rozhodnutí.

Nejsem si jistý, jestli mám gratulovat, nebo ti kondolovat.“

Byl krásný jarní den.

Na Tarnówu panovala opět povznesená nálada. V hlavním městě se skoro denně oslavovalo a hlavně do měst zase přicházeli astronauti na opušťácích, tentokrát z celých dvou flotil.

Dům rodiny Kowalských však stál daleko od centra města. Tady bylo slyšet jen ševelení ptáků.

Michael Kowalski seděl u stolu v jídelně, otevřeným oknem na něj foukalo a on se cpal jídlem, které mu připravila máma, zatímco na PDA datapadu četl nejnovější zprávy.

Bylo to až neuvěřitelné. Poslední rok sloužil ve štábu generála Novatta a připravovali osvobození Tarnówu. To proběhlo okamžitě a bezproblémově. Potom přišel domů a najednou to bylo, jako by posledních pět roků vůbec neuběhlo.

Varazdínská univerzita pořád měla o Michaela zájem na magisterském studiu v oboru mezinárodní vztahy. Tarnówská armáda i jednotky Commandos by ho ochotně uvolnily. Tarnów momentálně potřeboval spíše astronauty než pěšáky, hlavně po tom, co admirál Tarziniová včera předala zajaté kasimirské lodě Tarnówu.

Michael si vložil do pusy další sousto. Nešlo o žádnou vytříbenou či snobskou pochoutku, poctivý tarnówský řízek s bramborami.

Takhle mu tu máma nechávala jídlo odjakživa, když se tu připravoval na zkoušky. Když se vrátil z Tristanu, začala to okamžitě dělat zase. A potom ho hned povolali ze záloh a byl mimo domov čtyři roky.

A teď je konečně doma. Válka spěje ke konci. Stačilo by poslat jeden e-mail, a bude se ctí vyřazen ze služby. Potom další e-mail, a může za tři měsíce nastoupit na univerzitu a využívat benefity veterána.

Bylo to tak jednoduché.

Michael si na datapadu otevřel článek svého oblíbeného vojenského analytika. Odhadoval, co se teď bude dít, a měl většinou pravdu. Jeho známí ve zpravodajské sekci ve štábu generála Novatta mu včera říkali úplně to samé.

Kasimir je dalším cílem.

Za Michaelem se otevřely dveře.

„Michał, jsem doma,“ řekla jeho máma. Pohladila ho zezadu na hlavě, jak to měla ve zvyku od doby, co byl malý.

Není se čemu divit. Čtyři roky se neviděli, skoro pět. Ani celé měsíce po osvobození Tarnówu se nemohla nabažit, že ho má doma živého a zdravého.

„Ahoj, mami,“ řekl neutrálně. Pokračoval ve čtení. Věděl, že jenom oddaluje rozhovor, kterého se několik posledních týdnů děsil. Sám sobě namlouval, že se stále ještě rozhoduje; přece jen, podat žádost o obnovení studia bylo tak jednoduché. Jenže to byla lež.

„V ulicích zase oslavovali. Viděli jsme nějaké holky, jak skáčou kolem krku těm novým astonským astronautům, co přiletěli. Kdyby radši skákaly kolem krku tobě.“

„Já si to už odbyl před pár měsíci,“ řekl. „Ať si klidně skáčou po jiných.“

„Je ti ale jednatřicet. Mohl by sis najít holku, když už jsi doma.“

Bože, tohle tu už taky dlouho nebylo.

„Pokud si nějakou najdu, rozhodně to nebude nějaká, která mi na ulici skáče kolem krku.“

Máma se zasmála a evidentně byla ochotná to téma opustit. Za to byl Michael vděčný, než si uvědomil, jaké téma přijde na řadu teď.

Jeho matka mu sama poskytla možnost, jak o tom začít.

„Ráno ve zprávách říkali, že ta kasimirská flotila prý byla poslední, kterou proti nám mohli poslat. Prý jim Obranná aliance definitivně zlomila vaz. Takže už nikdy nepřijdou.“ Chytila Michaela za zápěstí. „Slyšíš? Skončilo to! Je to pravda? Ty tomu rozumíš asi víc než já.“

Lidka Kowalská byla inteligentní žena, ale její rozhled nesahal většinou nikam za Tarnów. Když Michael poprvé začal studovat mezinárodní vztahy, mluvila o tom jako o „oboru, kterému nerozumí“. Tříletá okupace ji ledacos naučila, stejně však vesmír vnímala hlavně jako Tarnów a potom okolí.

„Na nějaký čas nám rozhodně nic nehrozí a při troše štěstí už nikdy,“ řekl Michael a ukázal na datapad. „Metropol o tom tady píše a včera jsem se o tom bavil s několika lidmi od nás. Kasíci poslední rok jenom ustupují a dochází jim dech. Teď, když se zastavila jejich flotila… Jo, mami, teď je cílem Kasimir. Pokud ho dobudeme, ideálně když zajmeme regenta, válka opravdu skončí.“

„Ale válka už skončila. Okupace skončila, a pokud Tarnówu nic nehrozí…?“

„Válka není jenom Tarnów, mami. Válka byla mnohem víc. Víš, kde všude se bojovalo?“

„Já vím, myslela jsem to… no, že nám nic nehrozí. Sem už nepřítel nepřijde, jak jsi říkal, že ano?“

„Ano,“ zašeptal Michael. „Sem ne. Ale válka neskončila. Kasíci se teď budou proti nám bránit o to zuřivěji, budou bojovat zády ke zdi, jako my na začátku války. Bude to pro nás ještě těžké.“

Jeho máma možná neměla velký světový rozhled, ale nebyla hloupá. Všimla si Michaelova výrazu, všimla si, jak často používá slova „my“ a „nás“.

„Michał, snad nechceš zase odletět bojovat!“

„Mami, válka ještě neskončila. Ten mír tady na Tarnówu je jen iluze.“

„Já vím, ale… já tomu nerozumím. Oni tě zase povolali?“

„Ne, ne,“ řekl měkce. Ať už cokoliv, nechtěl své mámě lhát. „Dali mi možnost, že můžu odejít z armády a budu mít nárok na dobré benefity. Já nikam nemusím.“ Už se jí nedokázal dívat do očí, a tak sklonil zrak k prázdnému talíři, kde měl předtím řízek s bramborami. Najednou to byl ten symbol domova, který zase opouští.

„Já ale myslím, že mě tam potřebují,“ řekl trochu neobratně.

„Proč tebe? Copak jsi už neudělal dost? Copak se bez tebe neobejdou?“

Michael neměl žádnou přehnanou víru ve své schopnosti. Na Simeralu ho sice ověsili medailemi a dost možná tam opravdu pomohl při záchraně planety. Stejně jako ho chválili za Kamal, Tristan, Peluanu…

„Možná obejdou, ale představ si, kdyby takhle uvažovali všichni? To je jako u voleb, každý říká ‚můj hlas nic nezmění‘, a kdyby to řekli všichni… Mami, to není žádná honba za dobrodružstvím. Po třech letech ve válce už na žádné dobrodružství nevěřím. Vlastně jsem v něj nevěřil, ani než jsem šel na Tristan. Víš, jak jsem se rozhodl jít s Intervenčním sborem na Tristan? Tehdy nás bylo pár dobrovolníků. Kdyby se už tam a tehdy spojila celá Obranná aliance, tahle válka by nikdy nezačala. Ale my se nespojili, většina lidí radši seděla doma, a tak jsme na Tristanu nic nezastavili a o dva roky později jsme měli na krku válku, a ta už zabila desítky milionů lidí.“

To byly všechno logické argumenty. Ale jeho matka nechtěla logické argumenty. Po tvářích jí stékaly tiché slzy.

Michael ji vzal za ruku.

„Musím jít, mami. Naposledy.“

„Opravdu se bez tebe neobejdou?“ zeptala se téměř neslyšně. Hlas se jí chvěl.

„Nevím, ale vím, že tohle není jen tak nějaká strkanice o území, jako byla bitva o Argonaut mezi Astoňany a Ballingtoňany, tohle… kdybys viděla, co jsem viděl já, co jsem…“ Odmlčel se, to byly zase zbytečné logické argumenty. Navíc… sám nevěděl, jak jí má vyprávět o bojích v ulicích na Simeralu, kde hrozilo, že Kasíci každou sekundou odpálí pod každým městem nukleární hlavici. Jak jí má říkat o těch hordách Mortisů, které likvidovaly celá města plná civilistů? O obřích líhních Mortisů, tvorů stvořených za jediným účelem. A jak jí má popsat tu laboratoř na Peluaně, kde dělali pokusy na lidech? A jak jí má vysvětlit, že on sám tam v návalu zlosti a zhnusení popravoval zajatce, aby jejich kolegy přinutil mluvit?

„Musím jít,“ zopakoval. „Musím jít.“

Zůstal s ní celé odpoledne. Bavili se, ale hlavně byl s ní a objímal ji. Všechno jí řekl, všechno jí vysvětlil a nakonec věděl, že alespoň rezignovala na situaci. Dala mu požehnání a zapřísahala ho, ať se jí vrátí zdravý.

Řekl jí všechny své důvody, až na jeden. Ten, u kterého si byl naprosto jistý, že by ho nikdy nepochopila a nepřijala. Zároveň ten, který pro něj byl tou hlavní motivací vyrazit znovu do boje.

Michael měl strach. Ne ze zranění, ne ze smrti, ne z toho, že bude muset poslat přátele na smrt.

Měl strach, že to celé skončí bez něj.

3.

Císařský palác na okraji Kasimiru Prime, planeta Kasimir.

Velkoadmirál Richard Neufeld do tohoto paláce chodil na pravidelná setkání s císařem už přes deset let, od chvíle, co se stal nejvyšším velitelem Kasimirského loďstva. Chodil sem na formální audience i na porady u konferenčního stolu. Přicházel sem jako vítěz, jako raněný hrdina i jako poražený.

Po smrti císaře Drakose I. sem chodil méně rád, ale pořád to vnímal jako symbol císařství, kterému sloužil. S Annou Stackowitzovou nikdy nebyli a nikdy nebudou přátelé, ale i ona patřila tak trochu k inventáři.

Nyní přemýšlel, kolik takových setkání ještě přijde, dokud ho Stackowitzová – nebo regent, podle toho, čemu kdo věřil – nechá zavřít.

Nebo dokud Obranná aliance nehodí na císařský palác atomovku. Podle toho, co přijde dřív.

Došel chodbou do hlavní zasedací místnosti. Dvojice bodyguardů u průchodu ho pustila dál. Uvnitř našel sedět regenta Antala – zdál se být více duchem přítomen než obvykle – a Annu Stackowitzovou. Ta se tvářila, jako by její oči měly každou chvíli začít metat blesky.

Maršál Patris Steward seděl nepřítomně, jako by byl rád, že není středem pozornosti. Neúspěchy jeho armád na planetách v Kolonizovaném prostoru byly předmětem bouřlivých diskuzí před půl rokem. Dnes bylo opět loďstvo tím, kdo neuspěl.

„Dobrý den, Vaše Výsosti,“ pozdravil Antala. „Maršále, paní ředitelko.“

„Dobrý den, velkoadmirále,“ řekl Antalos. „Přál bych si, aby to bylo za lepších okolností.“

„To my všichni,“ řekla Stackowitzová a zabořila do Neufelda pohled, zatímco si sedal. „Tak to vypadá, že vaše slavné loďstvo si může připsat další drtivou porážku. Musíte na něj být pyšný.“

Neufelda už to po letech unavovalo. „Anno,“ málokdy ji oslovoval křestním jménem, „Čtvrtá flotila plnila přesně ten plán, jaký jste osobně schválila a jaký schválil regent. Věděli jsme, že je to risk, a věděli jsme, že nepřítel může koncentrovat síly. Admirál Delarov možná udělal chybu, možná ne. Nicméně přes sto tisíc našich lidí v bitvě zahynulo. Přes sto tisíc. Sloužili věrně císařství, a co z toho? Šli do bitvy, plnili svou povinnost. Zaslouží si víc než jen neustálou kritiku a osočování loďstva, že nedělá dost.“

„To jsou hezká slova, velkoadmirále, ale takhle válku nevyhrajeme. Rozhodně ne po tom, co byly líhně doktora Duncana zničeny u Tomsku. Spolu s loděnicemi.“

„Pokud je vaším cílem vyhrát válku, tak na to je už asi dva roky pozdě.“ Steward sebou cukl, když to Neufeld poprvé řekl nahlas, ale velitel loďstva toho měl dost. „Pokud si myslíte, že tohle ještě může skončit velkolepým triumfem a dobytím celého sektoru Hirano, jste jednoduše hloupá ignorantka. Tuhle válku prohráváme a neexistuje žádný klíč ke konečnému slavnému vítězství!“ Otočil se od ní k regentovi. „Je mi to líto, Vaše Výsosti, ale taková je realita. Pokud se vám nelíbí, že to říkám naplno, klidně mě odvolejte a zavřete, ale fakta to nezmění. Tuhle válku nevyhrajeme.“

Nastalo ticho, neřekl nic objevného, jenom to, co si všichni sdělovali pouze šeptem.

Napůl čekal, že Stackowitzová znovu vybuchne. Ne kvůli tomu, že by nevěděla, že má pravdu – nebyla hloupá – ale proto, že nebude mít možnost pomstít Drakose. Císaře platonicky milovala a jeho vražda padala na její hlavu. Od té doby Stackowitzová prakticky převzala moc v Kasimirském císařství a vládla za Antala, který byl spíše loutka – ať už si to uvědomoval nebo ne. Stackowitzová se občas tvářila, že pomsta je pro ni důležitější než cokoliv jiného. Což u ženy, která zároveň vedla Císařský direktorát, byla děsivá vlastnost.

Není jediná, komu chybí Drakos, pomyslel si Neufeld. Drakos dělal spoustu nepopulárních věcí, ale byl pragmatik. On by to nenechal dojít takhle daleko. Vyjednal by pro Kasimir přijatelnou mírovou smlouvu už před dvěma lety.

Jenže Drakos tu nebyl a konflikt přerostl do něčeho, co už nešlo označit jinak než jako totální válka.

Ticho prolomil Antalos.

„Velkoadmirále, nikdo, opravdu nikdo–“ krátký pohled na Stackowitzovou, „– nechce bagatelizovat ztráty, které utrpělo loďstvo. Nejen nyní v bitvě u Tarnówu a u Tomsku, ale od začátku války. Vy jste byli naše kopí, naše hlavní síla. Ale situace je taková, že od protiofenzivy na Tarnówu jsme si hodně slibovali a podle vaší vlastní zprávy nás nepřítel porazil s minimálními ztrátami. Nechci žádné další hádky, chci konstruktivní debatu. Co můžeme dělat?“

Stackowitzová byla opět netypicky zticha, a tak se slova ujal znovu opatrně Neufeld.

„Vaše Výsosti, nechci znít poraženecky, ale zvažoval jste… no, zvažoval jste možnost, že se vzdáme? Vyjednáme příměří, podmínečnou kapitulaci, je jedno, jak to nazveme. Ale prostě skončíme válku. Obranná aliance osvobodila veškeré své území. Jejich lidé si už myslí, že je mír. Politici mohou podlehnout tlaku, aby ušetřili další životy…“

Antalos se podíval na Stackowitzovou. „Mluvili jsme o tom, ale… obávám se, že to nejde.“

„Ano, mluvili jsme o tom,“ ozvala se Stackowitzová a její hlas zněl klidně, vyrovnaně. „Ale špičky Obranné aliance – Kurito, Savaleri a Lerten – se před půl rokem dohodly, že přijmou pouze bezpodmínečnou kapitulaci. Moji agenti se shodují, že jejich loďstvo i civilisté touží po krvi. Ne, teď se s nimi nemůžeme jen tak dohodnout.“

„Možná by to šlo, kdybyste netrvala na tom, že Simeral vyhodíte do vzduchu, než aby padl do rukou nepříteli,“ neodpustil si Neufeld.

„Kdyby se to povedlo, nepřítel by měl tak podlomenou morálku, že by mír přijal hned!“

„Nebo by nepřijal ani bezpodmínečnou kapitulaci a rovnou nás vyhladil!“

„Dobrá, to stačí,“ přerušil je Antalos. Ten mladík se po dvou letech regentství naučil trochu víc mluvit sám za sebe.

„Vím, že oba máte blaho císařství na svědomí, takže se o tomhle nedohadujte. Jakou strategii byste, velkoadmirále, navrhoval za předpokladu, že nepřítel nepřijme nabídku míru?“

Neufeld potlačil nutkání olíznout si rty. „Shromáždit flotilu zde a počkat, až přijdou. Někdy je obranná válka nejlepší. Budeme mít podporu našich orbitálních zbraňových platforem, a to je velká palebná síla.“

„A myslíte, že tak Kasimir ubráníte, admirále?“ zeptal se Antalos.

Neufeld si povzdechl. „Nevím, Vaše Výsosti. Ale jsem voják. Jinou možnost nemáme a udělám pro vítězství všechno, co bude v mých silách.“

Rád by našel nějakou alternativu, ale Kasimir byl jednou jeho domov. Vojáci si nevybírají jenom vítězné bitvy. Navíc, kout jeho mysli si uvědomil, že Astoňané byli na začátku války také přitlačeni ke zdi. A jak to dopadlo.

„Veškerá armáda bude samozřejmě také připravena bojovat na povrchu Kasimiru,“ ozval se poprvé Steward.

„To rád slyším, pánové,“ řekl Antalos a podíval se na Stackowitzovou.

Ta se hbitě ujala slova.

„Ano, boj o Kasimir bude klíčový. My máme ale ještě nějaké trumfy v záloze. Tahle bitva pořád nemusí být tak beznadějná, jak si myslíte.“

Neufeld jenom pozvedl obočí. Stackowitzová pokračovala.

„Moji agenti se domnívají, že brzy zjistí, kde se nachází ty astonské tajné loděnice využívající teradonskou technologii rychlovýrobníků. Jakmile je najdeme, chci je zničit. Tím připravíme nepřítele o přísun dalších rychlých bitevních křižníků.“

„Jejich samotné konvenční loděnice by už dnes tu ztrátu vyrovnaly,“ namítl Neufeld, ale Stackowitzová zavrtěla hlavou.

„Ne, velkoadmirále. Máme i jiná želízka v ohni. Doktor Duncan má plán na další líhně Mortisů. Všechno nás sice velice zdrží, ale kromě toho, že buduje líhně daleko za hranicemi sektoru Hirano, přišel také na to, jak vytvořit líhně přímo zde. Tady bude všechen biologický a vyživovací materiál k dispozici. Přímo tady.“

„Jako tady na Kasimiru?“ Neufeld nevěřil svým uším.

„Ano, tady.“

„Chcete umístit Mortisy přímo tady? Mezi civilisty?! Obranná aliance vždycky líhně Mortisů likvidovala z oběžné dráhy nukleárními hlavicemi!“

„No právě. Pokud budou kolem civilisté, určitě se budou zdráhat to udělat. Je to jejich slabost.“

Tentokrát se neudržel Steward. „Vy chcete použít naše civilisty, císařovy poddané, jako štít?!“

Stackowitzová k němu obrátila chladné oči. „Všichni máme povinnosti vůči císařství, nejen vojáci. Civilisté odvedou svou práci.“

Neufeld se zoufale podíval na Antala, ale regent měl na tváři zase ten apatický výraz. Stackowitzová ho v tomhle důkladně zpracovala, nebude se jí protivit.

Proboha.

„Nicméně to je na doktoru Duncanovi, pánové,“ řekla nakonec. „Pro obranu Kasimiru máme ještě jiný plán. Vaše Výsosti?“

Teď evidentně byla řada na něm, aby řekl, co mu předtím poradila. „Ano, jistě. Velkoadmirále, spouštím plán Festung.“

Steward zamrkal. Tento plán očividně neznal.

Zato Neufeld věděl, o co jde. Byl to jeden z hypotetických plánů, které připravil ještě s Drakosem. V zásadě šlo o to, že všechny ostatní planety císařství se mají opustit pro obranu Kasimiru. Nešlo jen o obranné operační svazy v každé soustavě. Ne. Každá loděnice, každý dok, každá továrna, každý kousek vybavení se má odvézt do hlavní soustavy. Co nepůjde odvézt, bude zničeno – továrny, rafinerie. Metoda spálené země.

Kterou nejvíc budou trpět obyvatelé těch planet.

„Vy chcete zničit průmysl všech šesti dceřiných planet?“

„Většina orbitální infrastruktury se odveze,“ řekl Antalos. „Po válce se tam zase vrátí.“

Po válce…

„Vaše Výsosti, prosím, zvažte to,“ naléhal Neufeld a schválně se nedíval na Stackowitzovou. „Odvezením nebo zničením průmyslu připravíme všechny naše planety o živobytí. Naše planety! Způsobí to ekonomickou katastrofu, ze které se budou dostávat léta. Bude nedostatek všeho, možná i hladomory…“

„Civilisté plní svou úlohu, jako vojáci,“ opakovala tiše Stackowitzová. „Navíc Obranná aliance jim bude muset pomoct. Nenechají je hladovět. Budou jim poskytovat humanitární pomoc. Musejí, když se prezentují jako ‚ti hodní‘. A tím se zase oslabí.“

„To je šílenství! Nemůžeme tohle udělat vlastním obyvatelům.“

„Je to nutné pro přežití císařství!“

„Co je císařství bez svých poddaných? Co je císař bez svých poddaných?“

Stackowitzová si ho ledově měřila. „Regent rozhodl, velkoadmirále. Všichni musíme učinit oběti. Je to pro lepší budoucnost nás všech.“

Ani se neobtěžovala předstírat, že tomu věří. Nešlo jí o budoucnost jich všech. Ani jí nešlo o její život.

Šlo jí o pokroucenou představu ideálů muže, který byl po smrti. Muže, kterého toužila pomstít za každou cenu.

To byla chvíle, kdy si Neufeld poprvé připustil, že Kasimirské císařství padlo. Zemřelo spolu s Drakosem I. Na jeho místo nastoupilo něco děsivějšího, deformovaného.

Jenže on byl pořád voják a v dobrém či zlém měl své povinnosti.

„Rozumím,“ ucedil nahlas.

Pěšáci Kasimirské armády – tradičně nazývaní mariňáci – nebyli cvičení na uklidňování davu. Nebyli to policisté ani bezpečáci.

Ale byli to oni, kteří teď stáli v bojových skafandrech, rameno na rameni, pušky v rukou, a blokovali přístup do hangáru stanice Aroi, hlavních loděnic u kasimirské planety Patras.

Před nimi byly stovky staničních dělníků. Udržovali si od mariňáků odstup, ale ten se každou chvíli zmenšoval. Křičeli, tlačili se, vzduchem létaly nadávky a tu a tam i rajče nebo vajíčko.

„Zpátky, vraťte se do práce!“ křičel zbytečně kapitán Kasimirské armády, jako jediný neměl nasazenou přilbu a po jeho tváři stékaly krůpěje potu.

„Říkám vám, vraťte se!“

Odpovědí mu byl jako obvykle dlouhý příval výkřiků a nadávek. Kapitán chytal pouze některé.

„My nejsme otroci!“

„Dole máme rodiny!“

„Můžete nám vzít práci, ale nemůžete si nás zotročit!“

„Kde je to císařství, které má sloužit lidem?!“

Poslední výkřik by šel sám o sobě vyložit jako velezrada. Ne že by na tom teď záleželo. Takových malých „velezrad“ se tu dělo už hodně během těch několika hodin, co přišla zpráva z Kasimiru, že stanice Aroi se má okamžitě demontovat, rozdělit na menší části a přesunout na Kasimir spolu s obranným oslabeným svazem KOS-19, který střežil Patras.

Problém byl, že prázdná stanice byla k ničemu. Potřebovali veškerý personál, více než patnáct tisíc civilních dělníků, kteří na ní sloužili.

Většina měla na povrchu Patrasu rodiny a žádnému z nich se nelíbilo, že jim císařství vlastně nařizuje odletět se stanicí a dost možná se nikdy nevrátit.

A tak se tlačili do hangárů stanic, všude jim v cestě stáli mariňáci. Všichni se strkali, napětí rostlo.

Za kapitánem se otevřel průlez. Z vnitřního hangáru kráčel snědý muž s ustupujícími vlasy a uniformou viceadmirála.

„Do hajzlu,“ zavrčel si kapitán pod vousy a zamířil k nově příchozímu.

„Admirále, při vší úctě, neměl byste tu být!“

„To asi ne, ale nechce se mi jen tak sedět, když to tady vře!“ řekl viceadmirál Belaris Sandhí, velitel svazu KOS-19, a zamračil se na kapitána. „Jméno?“

„Promiňte, pane.“ Zasalutoval. „Kapitán Todor Stamkos, rota A, oddíl Kasimirské armády z bitevního křižníku Arethusa.“

Sandhí zasalutování opětoval. „Situace?“

„Jsou jich stovky, tisíce, cpou se do všech hangárů. Jsou zoufalí a agresivní. Spousta mariňáků… je jim kolem osmnácti, branci, jsou taky nervózní.“

Sandhí předstoupil před kapitána a zamířil k linii mariňáků v bojových skafandrech.

„Admirále!“

„Já se mu to snažil taky rozmluvit,“ zamumlal za kapitánem Sandhího pobočník.

Sandhí věděl, že tu asi ničemu nepomůže, ale viděl to zoufalství lidí před sebou. Připomínalo mu to davy zoufalých dělníků v dobách Kasimirské federace, když se vláda snažila za každou cenu udržet ve válce se Sinají. Ti zoufalí dělníci potom podpořili Helenu Starkovou, když převzala vládu a stala se Helenou I.

Podobní zoufalí dělníci teď vystupují proti synovi císařovny Heleny.

Sandhí si vzal příruční mikrofon. „Přátelé!“ Jeho hlas rezonoval z reproduktorů v dlouhých staničních chodbách. „Přátelé, prosím vás! Já chápu vaše pocity. Věřte mi. Jmenuji se viceadmirál Belaris Sandhí.“ Dav jen trochu utichl. I ti, kteří nevěděli, že Sandhí poslední tři měsíce velí svazu bránícímu Patras, poznali to jméno – za svou akci na Triplexu byl oslavován jako jeden z největších hrdinů. Stejně jako za své velení Alexandrovi na začátku války.

„Vím, jak vám je! Nikdo nechce opustit své rodiny a jít někam plnit povinnosti císaři! Ani vy, ani ti mariňáci, kteří stojí proti vám. Ale všichni, všichni, máme povinnosti vůči císařství! Vaše matky a otcové měli dluh u Heleny I. Ona je vyzvedla z bídy na světlo. Všichni si to dobře pamatujete. Já si to dobře pamatuju.“ Hlavou mu bleskla vzpomínka na jeho vlastní matku, když se poprvé vrátila zubožená domů do slumu, když jí nezbylo nic jiného než půjčovat své tělo, aby ho uživila. A dostávala příplatek za to, že se nechala bít. Do roka se vlády ujala Helena I. a Sandhí i jeho matka měli najednou přístup k práci a vzdělání, jako nikdy předtím. Podobných příběhů byly na krizí zuboženém Kasimiru spousty. Císařovna je vytáhla z bídy a nastartovala ekonomiku. Všichni jí za to stále dlužili. Všichni.

Ale říkejte to naštvanému davu, který chce jen zůstat s rodinami.

„Všichni mě, prosím, poslouchejte, opravdu! Teď je nejtěžší hodina císařství. Pokud chceme přežít, pokud chceme uhájit stát, který jsme tu vybudovali, musíme držet pospolu. Vojáci, civilisté, regent i nejnižší dělník! Musíme se semknout!“

„Moji dva synové zahynuli u Simeralu, co víc mám obětovat?!“

Sandhí nevěděl, kdo to zvolal, ale šum a křik davu opět zesílil.

„Chceme zůstat s rodinami!“

„Nejsme otroci!“

„Kolik našich dětí už ti šílenci v paláci poslali na porážku?!“

„Na co chcete nás? Ať vám tu makají Mortisové!“

„Vrazi!“

Sandhí se je snažil přehlušit. Dal reproduktory na vyšší hlasitost. „Přátelé, prosím vás…“

V tu chvíli ho do tváře trefilo rajče.

Nebylo jediné, mariňáky začala zasypávat vajíčka a rajčata a tu a tam i úlomky kovu. Sandhí si klekl na jedno koleno a snažil se z očí dostat zbytky rajčete. Jeho pobočník přiskočil k němu.

V tu chvíli se ozvala palba.

Bylo jedno, který z mariňáků zpanikařil a vypálil jako první. Během zlomku sekundy se k němu přidali všichni ostatní.

Sandhího žaludek sevřela ledová pěst. Slyšel staccatto automatické palby, nikdo neměl paralyzéry, ty by nedokázaly zastavit tak velký dav. Měli běžnou protipěchotní munici, kterou teď používali proti vlastním civilistům.

Přes střelbu slyšel zoufalé volání kapitána Stamka, nařizoval zastavit palbu. Křičel, klel. Ale bylo pozdě.

Palba musela trvat jen několik sekund, ale Sandhímu to připadalo jako věčnost. Jakmile ustala, zavládlo hrobové ticho protkávané jen sténáním raněných. Velmi malého počtu raněných. Moderní zbraně moc raněných nenechávají.

Vyděšeně se zvedl a rozhlédl se. Hala byla zaplněná roztrhanými těly dělníků. Někteří přeživší utekli, jiní stáli jako přimražení. Všichni se tvářili…

Proboha, proboha.

„Ježíši Kriste, Ježíši Kriste,“ opakoval Stamkos.

Civilisté na ně zírali, nemohli uvěřit tomu, co se stalo. Nikdo tomu nemohl uvěřit.

Sténání přehlušily dávivé zvuky z několika stran.

Sandhí si otřel tvář a zhluboka se několikrát nadechl.

V dobrém či zlém, teď se situace na stanici uklidní.

Vzpomněl si na chvíle, kdy velel Alexanderu a musel zničit nepřátelské únikové moduly. Měl takové rozkazy, a Sandhí rozkazy plnil. Ospravedlnil si to sám před sebou.

Tohle bylo podobné. Několik jich zemřelo, ale zabránilo se dalšímu krveprolití.

Bylo to tak. Musí to tak být.

Nesmí si připouštět nic jiného.

4.

Hučení nadsvětelného pohonu zaručovalo, že na tak malém plavidle velikosti kurýrního člunu nikdy nebude opravdové ticho.

Sean Tyler si na to zvykl, léta vojenského života ho naučila usnout kdekoliv. Přesto teď ležel v malém kamrlíku, který se vydával za jeho kajutu na palubě kurýrní lodi Oceana, a přemýšlel, jestli ještě usne. Ne že by měl, jeho odpolední „zdřímnutí“ trvalo o dvě hodiny déle, než předpokládal.

No, tělo si řekne, co potřebuje.

Vylezl z postele – dával si přitom pozor, aby se neducnul do hlavy – a oblékl si kalhoty. Nato si vyměnil košili. Přemýšlel, že si vezme i sako uniformy, ale nakonec usoudil, že to nemá cenu. Vyšel z kajuty.

U vstupů do malých kajut byla stejně malá společná místnůstka se stolkem a židlemi, kde cestující mimo jiné jedli. Teď tu seděla Ulrika a dva další důstojníci. Každý s přenosným počítačem na stole a několika PDA datapady.

„Copak vy nikdy nespíte?“ ptal se Tyler.

„Vaše chrápání to ztěžuje ještě víc než hučení motorů, pane,“ řekla Ulrika Lindergrenová s úsměvem.

Jejich vztah byl sice veřejným tajemstvím, ale ne všichni důstojníci s tím byli smíření. Tyler sledoval, jak se kapitán Ying Chi Guo zamračila. Ying s Tylerem nikdy předtím nesloužila, ale ještě před válkou byla asistentkou vojenského atašé na Kasimiru. Po začátku války si získala pověst úspěšného taktika a stratéga. Když Leon Basil oznámil Tylerovi, že musí sestavit provizorní štáb pro První skupinu flotil, vybral si ji jako operační důstojnici.

Ying nicméně pocházela z přísné harunské vojenské rodiny a představa vztahů mezi vyššími důstojníky se jí příčila.

Naproti tomu kapitán Hanz Arnim, zpravodajský důstojník, sloužil s oběma už během bitvy o Sinaj, a ten na Ulričinu poznámku zareagoval pouze pousmáním.

„Ale jak vidíte, neflákáme se,“ řekl Arnim a ukázal na rozložené datapady. „Přesvědčil jsem je, že když nemáme víc informací o Kasimiru, které bychom mohli prostudovat, můžeme si najít něco jiného, čím se dá zabít čas.“

„Rozhodně to bylo pozoruhodné a akční čtení,“ souhlasila Ulrika.

„A co to bylo?“ zajímal se Tyler a posadil se mezi Ulriku a Ying. „Mimochodem, za jak dlouho budeme na Hepleru?“

„Podle pilota za další tři hodiny a dvacet minut,“ řekla Ulrika. „A to jsme právě studovali. Hepler.“

Arnim přikývl. „Měl jsem dojem, že velení Obranné aliance trochu moc rychle udělalo z Hepleru naši nejdůležitější vojenskou základnu. Chápu, že s jeho strategickou polohou to ani nijak nešlo, ale to neznamená, že bych byl z té planety – a jejích obyvatel – nadšený.“

To Tylera zaujalo. „Měl jsem za to, že Hepler má novou vládu, která je nakloněná Obranné alianci, a že ji většina obyvatel podporuje. Ta vláda poprvé zavedla něco, co by šlo označit za demokracii.“ To ale bylo všechno, co Tyler věděl, a byl si toho vědom.

„Ano i ne.“ Ulrika si protřela unavené oči. „Hepler byla odjakživa monarchie s poctivým feudalismem. Podobně jako Tristan ho osídlili během třetí kolonizační vlny. Kolonisté nepocházeli ze Země, ale z jedné z dceřiných kolonií, kde pár magnátům doporučili exil. Každý si posbíral hromadu dobrovolníků z chudinských slumů a slíbil jim lepší život. Vedoucí kolonie se označil za krále a zbytek magnátů se stal jeho ‚šlechtou‘. Každý si na Hepleru urval kus území. Podle počtu lidí a velikosti území se stali buďto vévody, hrabaty, vikomty nebo barony. A tak si vládli hezky absolutně více než sto let.“

„Na Hepleru samotném moc místa neměli,“ přidala se Ying. „Planeta je to sice velká – má o dobrých patnáct procent větší hmotnost než Země – ale obyvatelné jsou prakticky jen oblasti kolem rovníku. Kolonisté neměli tolik prostředků na pořádnou teraformaci, jak už to ve třetí a čtvrté kolonizační vlně bylo běžné. Ti ‚magnáti‘ sice byli bohatí na poměry své planety, ale rozhodně neměli finance na pořádné vybavení.“

Tyler přikývl. Zemi nikdo z obyvatel sektoru Hirano za svůj život nenavštívil, cesta pro kolonizační loď skrz mimoprostorové okno trvala přes pětatřicet let, ale ze Země dlouho přilétali kolonisté ve čtyřech kolonizačních vlnách. První „vlnu“ tvořil jen Kasimir, ve druhé vlně byla většina velkých hráčů, jako planety Astonské unie, Ballingtonského společenství a samostatné světy jako Sinaj, Tarnów, Clayton nebo Neiuw Stramproy. Třetí a čtvrtá vlna mířily do Kolonizovaného prostoru a vytvořily plejádu více či méně ztroskotaných nebo ekonomicky nesamostatných států.

Na jednu stranu to pro ostatní planety vytvořilo dobré obchodní odbytiště, na stranu druhou se spor o Kolonizovaný prostor stal jednou z příčin této války.

Zemi tedy nikdo nespatřil, ale ovlivnila životy miliard lidí v sektoru Hirano. A miliony jich za posledních pět let ukončila.

„A jak Hepler fungoval za poslední roky?“ zeptal se Tyler nahlas. „Co to pro nás znamená teď?“

„Posledních asi patnáct let před připojením ke Kasimiru začínalo králi a jeho šlechticům docela téct do bot,“ ujal se slova znovu Arnim. „Lidé se jim bouřili, panovaly nepokoje. Je to zvláštní, že lidi pořád touží po takových věcech, jako je svoboda a lepší platy. Šlechta se prostě bála, že ztratí své výsadní postavení, a tak požádala Kasimir o ochranu. Samozřejmě, že přesně za tímto účelem na planetě předtím několik let působili kasimirští agenti a rozdmýchávali nepokoje. Kasimir do každého panství poslal vojáky a situace se zklidnila. Alespoň z pohledu krále a šlechty.“

„A teď?“ vyzvídal Tyler. Jeho bývalý vlajkový kapitán Fenton evidentně nebyl jediný, kdo měl rád dramatické pauzy.

Arnim jen pokrčil rameny. „Teď je to složitější a vlastně nic nevíme přesně. Poslední rok Kasíci z planety stahovali většinu svých jednotek – jak loďstvo, tak armádu totiž potřebovali jinde – ale nechali tu nějaké Mortisy a hlídku loďstva. Když tam vpadl svaz Eta – konkrétně 50. operační skupina – na povrchu už bylo téměř po všem. Oficiální komuniké bylo, že obyvatelé Hepleru konečně povstali, vedeni několika ‚osvícenými šlechtici‘, svrhli vládu krále Savela III. a zabili matriarchy Mortisů. Admirál Bransonová byla náš nejvyšší důstojník v oblasti a prý ji rovnou kontaktoval vévoda z Lormonu, údajný vůdce povstání, přivítal Obrannou alianci v soustavě a požádal je o vojenskou pomoc. Čtyři dny nato se náš milý vévoda stal novým králem. Nyní vládne jako Festus I.“

„To byl rychlý kariérní postup. A rychlá revoluce.“

„Festus ustanovil novou vládu – vládnou jim tam šlechtici – a zároveň ale ustanovil královský parlament, kam mohou být voleni běžní občané, a ti mohou nově i zastávat politické funkce. Prý ‚demokracie konečně dorazila na Hepler‘.“

Tyler přikyvoval. „A vám celá ta věc nějak smrdí? Přiznám se, že mně taky.“

Ulrika pokrčila rameny. Arnim a Ying se netvářili moc nadšeně.

„Jednou je to svět o důležité poloze a zkrátka ho potřebujeme,“ řekl Arnim nakonec. „Troufám si dokonce tvrdit, že Hepleřané budou loajální vůči Obranné alianci. Dokud nezačneme prohrávat.“

„To je právě to,“ přidala se Ulrika. „Všichni jásají, jak svrhli ‚zrádnou vládu krále Sevela‘, ale v nové vládě jsou ze sedmdesáti procent stejní lidé. A každý samozřejmě křičí, jak s Kasimiřany spolupracoval jen z donucení a jak se snažil ochránit své lidi před možnou agresí. To ale neznamená, že nenechali Mortisy zlikvidovat tu a tam nějakou vesnici, aby udrželi obyvatele na uzdě. Teď samozřejmě všichni vykřikují, že to oni ne, to ti druzí.“ Ušklíbla se. „Kdyby se tam zítra vrátili Kasíci, určitě budou padat jeden přes druhého, aby jim mohli vlézt do zadku.“

„A parlament jim nějak funguje?“

„Ano i ne. Je založen a vytvořili novou verzi ústavy a vše ostatní. Ale první volby mají nastat až za čtyři měsíce a potom se bude parlament – respektive nová sněmovna reprezentantů – rok rozkoukávat a pořád tam mají i sněmovnu lordů, která prozatím drží dvě třetiny hlasovacího práva. Pojišťují si to. Myslím, že většina z nich si uvědomuje, že situaci dlouho neudrží, ale snaží se to co nejvíc oddálit.“

„Ale my jednou potřebujeme základnu,“ uzavřel to Tyler.

„Přesně tak.“

Když Oceana vystoupila z mimoprostorového okna, Tyler seděl v kokpitu za pilotem. Vzpomínal si, jak na palubě stejné kurýrní lodi před necelými třemi lety přiletěl k Sinaji převzít velení Čtvrté útočné flotily a připletl se přímo do kasimirského útoku.

To se však u Hepleru nestalo. Zrovna tak tam nečekala celá flotila. Veškerou vojenskou přítomnost Obranné aliance v soustavě tvořilo sedm bitevních křižníků, šest lehkých křižníků a dvanáct fregat. Tyler věděl, že to je 50. operační skupina, přesto se ujistil, natáhl ruku k taktickému monitoru a nechal si zobrazit IFF odpovídače.

Opravdu to byla 50. operační skupina a tvořily ji čtyři bitevní křižníky třídy Liberator a tři Liberatory-B. Padesátka byla jedna z mála operačních skupin, vybavená původními loděmi třídy Liberator předtím, než se do služby pustily Liberatory-B ze stanice Sormia. Tyler věděl, že u Taderasu a Simeralu utrpěla Padesátka ztráty, a ty potom byly nahrazeny Liberatory-B ze třetí várky od stanice Sormia. Ostatní astonské loděnice stále vyráběly Liberatory, i když pomaleji, ale do většiny se už zavedla alespoň některá teradonská vylepšení, takže to už byly také Liberatory-B.

Většina astonských loděnic mimo Sormiu však momentálně zaměřovala produkci hlavně na lehké křižníky a fregaty, protože rychlá výroba bitevníků pomocí teradonské technologie rychlovýrobníků způsobila, že loďstvo mělo akutní nedostatek lehčích jednotek pro jejich krytí, což se negativně projevilo právě na ztrátách v bitvách u Taderasu a Simeralu. Tyler to chápal, válku vyhrávají bitevní křižníky a situace tehdy byla zoufalá. Astonská admiralita situaci nyní řešila a většina loděnic budovala lehké křižníky a fregaty. Sormia byla schopná vyprodukovat třicet nových bitevních křižníků každé tři nebo čtyři měsíce a poslední dobou se řešil spíše problém s nedostatkem personálu. Tyler byl sice trochu nesvůj, že hlavní produkce bitevních křižníků Astonské unie – vlastně celé Obranné aliance – je na jediném místě, ale bohužel žádná situace nebyla ideální.

Podle IFF byl vlajkovou lodí 50. operační skupiny Emancipator, loď, na kterou Bransonová pod nepřátelskou palbou unikla během bitvy o Simeral ze zničeného Freedom a už na ní zůstala. Tyler předpokládal, že tam právě přistanou. Záhy se však u sedadla kopilota objevil signál příchozího hovoru.

„Admirále, zpráva z Emancipatoru… je to admirál Bransonová. Audio i video.“

Tyler stiskl několik tlačítek u své obrazovky. „Přepojte to sem dozadu. Pokud to tedy není označené jako důvěrné.“

„Není, pane.“

Na obrazovce se objevila stará krátkovlasá žena v uniformě kontradmirála. Bylo jí už přes osmdesát. Dnešní lidé se sice dožívali až sto deseti, ale přesto by v mírovém loďstvu Erika Bransonová nejspíš už šla do penze nebo alespoň na pozemní službu.

Jenže oni nežili v mírovém loďstvu.

„Admirále Tylere, vítejte v soustavě Hepleru,“ přivítala ho.

„Rád vás zase vidím, admirále Bransonová.“

Zpráva se opožďovala o pouhých pár sekund, Oceana se blížila k planetě.

„Pokud nemáte námitky, nechte svou loď přistát na povrchu planety, moji lidé vás přepojí na pozemní dispečink. Přistanete v astonské enklávě.“

„Astonské enklávě?“

„Tak se tomu říká. Když s námi Hepler podepsal dohodu o obraně a o umístění naší základny v soustavě, jednou z podmínek bylo vytvoření velkého aliančního centra na povrchu. Vlastně větší a rozsáhlejší velvyslanectví. Je to všechno naše území. Můžete přistát přímo tam, kapitán McNiece je náš vojenský atašé na povrchu. Bude vás čekat a já se k vám také připojím. Samozřejmě pokud nebudete mít námitek.“

O situaci nic nevěděl, takže by nejspíš byl za blbce, kdyby odmítl uspořádání, které připravila Bransonová s místním vojenským atašé, čistě proto, že může.

„Samozřejmě, že nemám námitek, admirále Bransonová.“

„Astonská enkláva“ byla velké panství o rozloze několika desítek kilometrů čtverečních, s hlavní budovou, která vypadala spíš jako palác, spoustou menších stavení, několika rybníky a lesem plným namodralých listnatých stromů.

U toho všeho byl vlastní malý kosmoport, kde před chvílí dosedla Oceana. Když se Tyler na téhle planetě poprvé nadechl, připomnělo mu to jeho malou chatičku v lesích doma na Simeralu.

Až na to, že tohle byla očividně jiná planeta a jak už to bývá, lišila se spoustou drobných maličkostí. Gravitace byla výrazně silnější než na astonských lodích, vzduch voněl nějak jinak a i světlo na celém tomhle světě zářilo více do oranžova a všechno se tak nějak modře lesklo, tráva, stromy, i mechy na vzdálených pohořích.

Admirál Bransonová dorazila před ním a už ho čekala na úpatí rampy. Spolu s ní zde stál i obří kapitán připomínající medvěda.

„Admirále, vítejte na Hepleru.“ Vyměnili si zasalutování. „Tohle je místní vojenský atašé, kapitán Brian McNiece.“

„Je mi ctí, admirále.“ McNiece měl medvědí stisk ruky.

Tyler představil Ulriku Lindergrenovou a kapitány Ying a Arnima. Poté jim McNiece pokynul, aby ho následovali do hlavní budovy.

Cesta od přistávací plochy raketoplánu po betonovém chodníčku trvala jen asi pět minut. Možná deset. Tyler nicméně odmítl možnost nechat se odvézt autem. Po několika dnech na malém prostoru se rád prošel.

V půlce cesty toho začínal litovat.

„Já jsem vlastně vojenský atašé a zároveň chargé d’affaires,“ řekl McNiece. „Civilní velvyslanec by měl dorazit ze Simeralu do měsíce. Ne že bychom to tu zatím nezvládali. Nová vláda Hepleru nám chce vyjít vstříc úplně ve všem.“

Tyler po očku mrknul na Ulriku. „No, určitě vám dali hezké sídlo.“

McNiece se uchechtl. „Jo, tohle bylo panství nějakého Ference Hartona, hraběte z Hartonu. Ten byl pod kasimirskou nadvládou ministrem financí. Když došlo k převratu, Hartona zastřelili na ulici i s několika dalšími členy jeho rodiny. Zbytku zabavili majetky.“ Rozhodil rukama kolem sebe. „Tohle panství nám potom král nabídl jako základnu.“

„Revoluce jsou někdy tak úžasně zajímavá věc,“ řekl Tyler. „Carská rodina v roce 1917 by mohla vyprávět.“

McNiece se nechápavě zamračil. „Kdo?“

„To nic.“

Došli do budovy zadním vchodem a odtamtud je McNiece vedl do hlavní haly. Tylerovi tu všechno přišlo přezdobené tak, že i jeho nevalný estetický cit trpěl. Téměř všechen nábytek byl od pohledu ručně vyřezávaný z toho zajímavého namodralého dřeva. Na vysokých tenkých oknech visely mohutné závěsy. Hale vévodilo velké schodiště, ale po obou stranách se táhly skleněné šachty s výtahem. Na zdech se vyjímaly holografické obrazy, které se po určitém časovém intervalu měnily. Tylerovi to celé připadalo jako sídlo zbohatlíka ze střední třídy, který se domnívá, že takhle si paláce zdobí pracháči.

Což je vlastně vhodná definice celé téhle planety.

„A to jsem myslela, že lázně Šaproň byly vrchol nevkusu,“ řekla Ulrika.

McNiece se tentokrát nechápavě zamračil na ni. „Co?“

„To nic.“

„Pojďte, ukážeme vám rovnou vaše pokoje,“ vybídl je atašé. „Zatím je to tu prázdné, byť jsme se rozhodli zaměstnat i nějaké místní služebnictvo – které naše rozvědka prověřila. Lidi se většinou těší na naši delší přítomnost, pozvedne jim to ekonomiku.“

„To si dovedu představit,“ souhlasil Tyler. První skupina flotil tu bude sídlit minimálně půl roku. I po dobytí Kasimiru a konci války to dost možná bude hlavní základna Obranné aliance v oblasti po několik příštích let. A co se po válce stane s Kolonizovaným prostorem, je otázka, byť se mluvilo o společné správě Obranné aliance a spolupráci s místními vládami. Hepler na tom bude vydělávat.

„Čím jim to pozvedne ekonomiku?“ zajímala se kapitán Ying. „Přítomnost flotily nutně nemusí znamenat větší investice a… aha, už je mi to jasné.“

Ulrika přikývla. „Přesně tak. Tři alianční flotily v jedné soustavě. To je, řekněme, půl milionu personálu. Spíš víc. Někam budou muset chodit na opušťáky, bavit se, jíst…“

„A utrácet,“ uzavřel to McNiece. „Každý na Hepleru teď přemýšlí nad tím, že si otevře bar, restauraci, bordel, zábavní park nebo rekreační středisko, a každý, kdo na to nemá, přemýšlí, že se v něčem takovém nechá zaměstnat.“

Společně nastoupili do jednoho z výtahů v průhledné šachtě a kabina se s nimi pohnula nahoru.

„Předpokládám ale, že moc lidí, kteří mají prostředky na to otevřít si restauraci nebo něco podobného, tu není,“ řekl Tyler. „Pochopil jsem, že Hepler je jedna z těch planet, kde je pár lidí extrémně bohatých a zbytek žije na pokraji chudoby.“

„Bývalo to tak. Ne, vlastně to tak je pořád,“ řekl McNiece. „Ale i předtím se to hodně lišilo oblast od oblasti. Nebo jak tomu tady říkají – hrabství a vévodství. Někde mají hodně dobrý systém vzdělávání a celkem obstojnou střední třídu. Jinde je to horší. Kvůli tomu tu jsou velké rozdíly i mezi ‚chudinou‘ na různých místech planety. A teď po převratu a vybudování parlamentu si většina šlechticů uvědomuje, že v chudých oblastech budou mít méně aliančních turistů, tak honem dávají svým lidem půjčky a doufají, že ti s nimi něco udělají – a šlechticům se to pak vrátí na daních.“

„No jistě.“ Skupina vystoupila ve druhém patře. „Mimochodem, víme něco o tom, kdy sem flotily dorazí?“

Teď se výkladu ujala Bransonová. „Těžko říct, admirále, pochybuji, že máme aktuálnější informace než vy. Stav Čtvrté flotily posoudíte určitě lépe než my.“

„Ta se bude přeskupovat a opravovat minimálně další dva měsíce. Možná déle.“

„Pátá a První flotila u Tarnówu na tom jsou trochu lépe, ale ne o moc.“ Bransonová potřásla hlavou. „Ale zbytky Páté flotily, které admirál Tabori nechal v Kolonizovaném prostoru, už míří sem. Zbytek našeho svazu Eta dorazí do týdne. Svaz Omega je teď u Tristanu a měl by sem dorazit do tří týdnů. Z Porteru je na cestě velký konvoj se dvěma mobilními vesmírnými doky. Ty má doprovázet asi dvacet starších bitevních křižníků, doprovod lehkých válečných lodí a spousty zásobovacích, lékařských a opravářských lodí. Konvoj vyplul už dávno, ale i když jsou ty vesmírné doky rozdělené na několik částí, trvá jim cesta dvakrát tolik, co bitevnímu křižníku. Měly by tu být do dvou nebo tří týdnů, ale to je jen odhad. Vím, jak se tyhle věci mohou zdržet.“

Tyler se usmál. „Ano, pořád je to rychlejší než eskortování stanice Albatros, že?“

„O té se také mluvilo, že nám ji sem pošlou,“ řekla Bransonová. „Od naší cesty skrz Kolonizovaný prostor je pořád u Porteru. Akorát vymýšlí, jak ji rozdělit na několik menších částí a poslat rychleji. Kdyby ji umístili sem, Tarnów z toho také může dlouho rejžovat. Ale to je otázka budoucnosti, možná ji radši pošlou na Tristan nebo Kamal jako umělou obchodní křižovatku.“

„To ať si s čistým svědomím rozhodnou Tarnówané,“ řekl Tyler. „V každém případě bez flotily se tu zatím budeme muset zabavit nějak jinak.“

McNiece otevřel jedny dveře. „A tady je vaše apartmá, admirále.“

Pokoj byl stejně nevkusný jako hlavní hala. Možná více. Koneckonců hlavní hala neměla na stropě nad postelí zrcadla.

„A tohle vymyslel kdo?“

„Předchozí majitel byl… velice agilní muž.“

„Asi bych to nechal sundat.“

„Já nevím,“ ozvala se Ulrika, zatímco se snažila nesmát. „Má to jistou… atmosféru.“

Tyler si povzdechl.

„Když jste se předtím zmiňoval o tom, jak se tu bez flotily zabavit, admirále…“ ozval se McNiece.

„To v reakci na ta zrcadla není zrovna nejlepší začátek věty!“

„Omlouvám se, pane. Chci jen říct, že… no, přišlo pozvání pro vás a admirála Bransonovou – a vaše plus jedna – na slavnostní večeři v sídle vévodkyně z Istrie dnes večer v devatenáct nula nula. Přítomen má být i sám král.“

„To bylo docela rychlé.“ Tyler si z McNieceovy ruky vzal tištěnou pozvánku. „Oni věděli, že dorazíme dnes?“

„Ne, ale každý rád přesunul své plány. Chtějí vzít na večeři slavného hrdinu, admirála Tylera.“ McNiece pokrčil rameny. „Tak mi to řekli. Zároveň chtějí určitě uhrát politické body, ale to je asi pochopitelné.“

„Já už byla na třech podobných akcích,“ řekla Bransonová. „Jednou i u vévodkyně z Istrie, zajímavá dáma. Její panství je jedno z nejvíc prosperujících na planetě.“

Tyler studoval pozvánku. „Devatenáct hodin? Jak je vlastně dlouhý den na Hepleru?“

„Hepler má den dlouhý čtyřicet jedna hodin, pane,“ připomněla mu Ulrika. To byla také jedna z věcí, které cestou řešili. Na rozdíl od třeba třicetihodinového Simeralu, kde se lidé ze Země přizpůsobili a žili delší den a spali delší noc, si na Hepleru obyvatelé přizpůsobili metabolismus tak, že během dlouhého dne jdou spát dvakrát, jednou za světla, jednou za tmy. Devatenáct hodin je tedy na konci první části dne, pár hodin před ‚večerkou‘.

„Um hmm.“ Tyler dál studoval pozvánku. „A vaří tam dobře?“

Vařili opravdu dobře. Běžný jídelní snob si přišel na své, hlavně, když se k jídlu podávaly různé pestrobarevné omáčky a každá měla název ve francouzštině, takže si lidé mohli libovat, že jedí něco nóbl, a nijak neřešili, jestli jim to chutná nebo ne.

Tylerovi ale dokonce opravdu chutnalo a byl velice spokojený. Hlavně to bylo tím, že když odhlédl od omáček a francouzských názvů, byl v základu pořádný kus masa.

Hosté seděli u stolů naaranžovaných do písmene U a mezi nimi se na roštu opékalo celé místní zvíře. Tyler netušil, co to je – v jídelním lístku to mělo francouzský název – ale vypadalo to jako něco mezi beranem a poníkem.

Hlavně to je velice dobré, pomyslel si znovu, když mu ochotný číšník – tady vlastně byli všichni ochotní – naložil další kus masa a přidal opékané brambory s nějakou místní zeleninou, kterou používali místo cibule.

„Jsem ráda, že vám chutná, admirále Tylere,“ řekla vedle něj hostitelka, Theodora Manora, momentálně známá spíše jako vévodkyně z Istrie. Byla to příjemně vystupující dáma kolem čtyřiceti let, každou chvíli po očku sledovala Tylera stejně jako Bransonovou a McNiece. Vlastně pozorovala úplně každého. Jako by se chtěla ujistit, že se všichni dobře baví.

„Je to výtečné, mylady,“ řekl spokojeně. Kapitán McNiece mu vysvětlil, že na Hepleru je běžné oslovení šlechticů mylady nebo mylorde, bez ohledu na výši titulu. Výjimkou byl král, který byl jednoduše „Vaše Veličenstvo“, a jeho následníci „Vaše Výsosti“. „Jsme na vašem světě teprve půl dne, ale na pohostinnost si rozhodně stěžovat nemůžeme.“

„Je to pro nás čest, admirále Tylere,“ řekla vévodkyně. „Nejenom, že tu můžeme hostit člověka vašeho formátu, ale že jsme konečně vytáhli Hepler na světlo. Nebo se o to alespoň snažíme.“

„Rozhodně jste na dobré cestě,“ řekl Tyler neutrálně. „A určitě za to nemůže jen naše přítomnost. Obranná aliance je tu jen pár týdnů.“

„Jen své zásluhy nepodceňujte, admirále,“ řekla Istrie. „Naše planeta pod Kasimirem zrovna nevzkvétala. Sice nám slíbili, že nám pomůžou postavit se na nohy, ale prakticky jsme je nezajímali. Byli jsme pro ně jen tečka na mapě.“

„Theodora má pravdu, admirále,“ ozval se o tři místa vzdálený muž, který byl představen jako baron z Verinu. Ve vládě zastával post ministra financí. „Předchozí vláda zobala Kasíkům z ruky, ale na úkor celé planety. Někteří možná věřili císařovým slibům, ale… jednoduše jsme byli bezmocní. Když se Kasimir rozhodl nás k sobě přičlenit, nemohli jsme reálně nic dělat.“ Verin byl drobný mužík s vizáží úředníka. Na Tylera působil dojmem, že své práci moc nerozumí, ale snaží se, aby na to nikdo nepřišel. Jeho zhodnocení možností Hepleru proti kasimirské vojenské mašinerii bylo ovšem docela přesné.

I když ne všichni s touto stručnou analýzou souhlasili.

„Nesmíš všechno vidět tak nihilisticky, Johne,“ ozval se vévoda z Esteru sedící na opačné straně stolu. Mohutností se blížil kapitánu McNiecovi, ale na jeho starém těle bylo na rozdíl od kapitána více sádla než svalů. „Udělali jsme chybu. Nejenom předchozí král a jeho vláda, ale i my ostatní, že jsme je nezastavili. Že jsme nebojovali. Mohli jsme je alespoň nějak zdržet. Nějak zpomalit.“

„Vždyť by nás zmasakrovali,“ řekl Verin. „Neměli jsme se jim vlastně čím bránit. Žádost o přičlenění ke Kasimiru – a vlastně kapitulace – byla od předchozí vlády pochopitelná cesta. Kolaborace a podpora zvěrstev byla jiná věc, ale proti Kasimiru jsme vojensky prostě šanci neměli. Admirál Tyler mi jistě dá za pravdu.“

McNiece se na Tylera povzbudivě usmál, než se ale admirál zhotovil k odpovědi, ozval se brunátný muž na samém konci stolu. Na Verina téměř zavrčel.

„Tohle je jen zbabělost, Johne. Zbabělost, která nás už stála hodně. Jak můžeme mluvit o kapitulaci jako o jediné možnosti? To je urážka našich hostů.“

„Nech si to pozérství, Roberte! Odvaha nebo zbabělost jsou jen pojmy, byla to strategická nutnost.“

Brunátný muž na to odpověděl sérií velice zdvořile formulovaných a evidentně společensky přijatelných a pro šlechtice vhodných urážek. Vévodkyně z Istrie se k Tylerovi naklonila.

„Hrabě z Dolonu, jeden ze členů bývalé vlády, který prokázal svou bezúhonnost. Byl ministrem dopravy.“ Usmála se. „Potřebuje občas trochu pózovat a ukázat, že on s tím neměl nic společného. Proto ze sebe dělá odhodlaného bojovníka.“

„Takové lidi známe u nás taky,“ ujistil ji Tyler.

Verin a Dolon se chystali k další výměně názorů, ale král zvedl ruku.

„Pánové, tohle hádání je pod naši úroveň.“ Král Festus I. měl kolem padesáti let a Tylerovi trochu připomínal Vincenta Kukova: z očí jim sálaly ambice, ale oba zároveň vyzařovali auru chladné kompetence.

„Navíc je to něco, na co naši hosté určitě nejsou zvědaví,“ pokračoval král. „Ani naše laskavá hostitelka, vévodkyně z Istrie.“

Istrie velkoduše přikývla a vykouzlila úsměv, za který by se nemusely stydět špičkové astonské političky. „Je mi ctí, že tu mohu přivítat vás, Vaše Veličenstvo, i naše hosty, admirála Tylera, admirála Bransonovou a kapitána McNiece. Je to začátek nového věku pro náš svět a souhlasím s Vámi, Vaše Veličenstvo, neměli bychom si dnešní večer ničím kazit.“

Dolon a Verin už jen mlčeli. Verin sklopil zrak a věnoval se masu. Dolon byl celý rudý a díval se pouze prázdně před sebe.

Trapné ticho narušil nakonec až Tyler.

„My jsme určitě rádi, že tu můžeme být,“ řekl a pokusil se převést hovor na jiné téma. „A nejen proto, že potřebujeme v oblasti základnu.“ Několik lidí zacukalo koutky, mezi heplerskou vyšší šlechtou se nenosilo chechtání nebo uchechtnutí. Nebylo to správně „urozené“. „Pokud máme dlouhodobě zlepšit situaci v celém sektoru Hirano – a předejít dalším válkám – bude třeba pomoci celému Kolonizovanému prostoru. Vím, že tak té oblasti nikdo z místních lidí neříká, věřte mi, že to vnímám jen jako označení oblasti a polohy, ne jako něco pejorativního.“ Koneckonců, člověk musí být zdvořilý i za cenu, že bude maličko pokrytec, pomyslel si. „Kapitán McNiece mi říkal, že Hepler přechází na trh služeb, hlavně volnočasových aktivit.“

„Nevíme, jestli to tak bude fungovat dlouhodobě,“ řekl král, „nicméně ano, momentálně chce spousta našich poddaných – mých poddaných – využít přítomnost Obranné aliance.“

Ostatní šlechtici pochopili královu poznámku jako pokyn přispět se svojí troškou k tomuto tématu. První se po králi ozval vévoda z Esteru.

„Jeho Veličenstvo má pravdu, admirále Tylere. Jenom dnes ráno jsem poskytl půjčku – velmi štědrou, musím říct – hned dvěma žadatelům, jeden si v mém panství otevírá exotickou restauraci, další podnik… trochu jiného relaxačního charakteru. A to nemluvím o tom, že už nás kontaktoval jeden investor z Valerie ve vaší Astonské unii a rád by tu vytvořil řetězec hotelů.“ Podíval se na Istrii. „Promiň, Theodoro, to je zakázka, kterou jsem ti asi vyfoukl, vím, že chtěl stavět i u tebe.“

Vévodkyně z Istrie potřásla hlavou. „To je jedno, Normane, budou další investice. Ale důležité je, že děláme pokroky jako planety. Je to začátek, ale myslím, že jsme opravdu na dobré cestě.“ Usmála se na Tylera. „Málokdo je tak nadšený, že bude mít v soustavě největší vojenskou základnu Obranné aliance, admirále, věřte mi.“

Usmála se a Tyler úsměv opětoval.

Slova se ujal hrabě z Dolonu, který se uklidnil po předchozí konfrontaci a teď začal vyprávět o plánech ve svém panství. Číšník mezitím Tylerovi v klidu dolil číši.

Všichni opravdu chtěli hostům vycházet vstříc.

5.

Jiná planeta, jiná přistávající plošina a jiné setkání.

Michael sestoupil po rampě atmosférického raketoplánu a nadechl se. Gravitace a vzduch byly opět lehce jiné, ale za léta u Commandos už toho procestoval dost na to, aby to vnímal jako další položku na seznamu divných věcí, se kterými se potkával. Podobně jako různé jídlo na různých základnách.

V raketoplánu cestovali z oběžné dráhy kromě Michaela další důstojníci, dva kapitáni a čtyři poručíci. K nim tu bylo do počtu ještě šest seržantů. Michael jako nejvyšší důstojník na palubě vystupoval první a hned u rampy ho čekali dva seržanti v overalech jednotek Commandos. Stejný overal měl teď na sobě Michael. Přibalil si sice slavnostní uniformu Tarnówské armády, ale ta sloužila jen pro formální ceremonie, většinu času trávili vojáci od Commandos v jednotných kombinézách Sinajských ozbrojených sil.

„Major Kowalski?“ řekla vyšší seržantka. „Vítejte v táboře Tammer. Jsem seržant Crawfordová. Mám rozkaz vás dovést rovnou do kanceláře velícího.“

Michael potěžkal cestovní vak, který měl na zádech.

„O to se postarám já, pane,“ nabídl se druhý seržant. „Donesu to na vaši ubikaci. Stejně mám rozkaz dovést ostatní na ubikace.“ U toho vysekl zasalutování – formálnější, než jaké bylo u Commandos zvykem –, když za Michaelem vystoupili kapitáni Hlaváč a Nasiri, po něm dva nejvyšší důstojníci, kteří se měli také připojit k jednotce Commandos tady v táboře.

„Děkuji, seržante,“ řekl Michael a podal mu vak, zatímco se seržant představoval ostatním důstojníkům a poddůstojníkům.

„Můžeme jít, pane?“ ptala se Crawfordová. Michael jen přikývl.

„Tak mě veďte.“

Tábor Tammer byl jedním z nových táborů, vybudovaný až po osvobození Taderasu, ale nijak se nelišil od té spousty jiných, kterými Michael prošel. Spousta prefabrikovaných skládacích budov, přistávacích ploch a vozových parků. Nedaleko se nacházelo město, kvůli zásobování, a spousta volného prostoru pro manévry. Většinou byly takovéto tábory pojmenovávány po hrdinech z řad pěchoty a…

Michaelův tok myšlenek se zarazil. Tammer. Tábor Tammer? Na Taderasu?

„Seržante Crawfordová?“ zeptal se, zatímco nastupovali do čtyřkoláku. „Víte, po kom je pojmenovaný tenhle tábor? Kdo je Tammer?“

Usadila se za volant a nastartovala. „Po nějakém seržantovi, co tu zařval při kasícké invazi, pane. Ale prý sloužil u Commandos. Proto se asi jednotky CS-21 a 22 formují tady. Nebo možná z úplně jinýho důvodu.“

„Víte jeho jméno? Celé jméno?“

„Je to na plaketě uprostřed tábora, pane. Myslím, že to byl Aaron, Aaron Tammer. Starší seržant u 8. pluku rychlé reakce.“

Michael pomalu nasál vzduch. Během příštích minut bylo jediným slyšitelným zvukem bzučení motoru vozu.

„Znal jste ho, pane?“ zeptala se nakonec.

„Ano,“ řekl nahlas. „Byl pod mým velením na Tristanu během občanské války. U Commandos. Potom se vrátil k Astonské vesmírné pěchotě. Nevěděl jsem, že byl u pluku rychlé reakce. Přiznám se, že jsem ani nevěděl, že zahynul.“

„Jo, tak už to tady chodí.“ Crawfordová zatočila. „V každým případě jsme rádi, že jste tady vy, pane. Slyšeli jsme o vás spoustu historek. Myslím, že většina vojáků bude zklamaná, že neměříte dva metry a neserete zlatá vejce. S prominutím.“

„V pořádku, ale víte, jak je to s historkami.“

„Samozřejmě, ale vaše jméno se skloňuje, když se mluví o té úžasné akci na Simeralu. A my, co jsme tam byli, si uvědomujeme až moc dobře, co se mohlo stát, kdybyste neodhalil skrýš toho hajzla, co se chystal planetu odpálit.“

Na tohle adorování si Michael už zvykl. A byl dostatečně upřímný, že to byl jeho instinkt, co odhalil tajný bunkr generála Macaa. Zároveň to ale byla ochota plukovníka Verniniho mu uvěřit.

„Vy jste byla na Simeralu?“ zeptal se místo reakce na shrnutí svých zásluh.

„Ano, pane. Desátník u CS sedmnáctky. Byli jsme víc na severu, poblíž New Denveru. V Den D jsme zneškodnili dvě bomby, ale třetí by nám vybuchla do ksichtu, kdyby nebylo vás.“

No, co na to říct?

„A jak jste se dostala sem?“

„Po Simeralu jednotka CS-17 sloužila chvíli na Hiwa-ai, ale to bylo jen zajišťování oblasti. Když se začaly formovat čtyři nové CS jednotky, každý velitel dostal instrukce poskytnout pár zkušených poddůstojníků. Velitel doporučil mě a k tomu jsem dostala seržantské distinkce.“

Michael přikývl. Osobně byl překvapený, když se dozvěděl, že se formují další jednotky Commandos. Před Simeralem byl jejich počet ustálen na dvaceti a s ohledem na využití a elitní status těchto jednotek měl za to, že další nebudou třeba. Jenže po ztrátách utrpěných na Simeralu, stejně jako po dalším roce a půl války, se některé jednotky přesunuly mezi „neaktivní“ a jejich přeživší členové byli přeloženi jinam. Tak například dopadla slavná CS-4, která osvobozovala v začátcích války zajatce ze Silverbergu. Potom na stejné planetě padla do pasti kasimirského generála a jeho skupiny Mortisů a utrpěla osmdesátiprocentní ztráty.

Někdo nahoře tedy rozhodl, že vzniknou další čtyři jednotky Commandos, do kterých se přesunou veteráni od jiných jednotek a od dalších elitních složek, zatímco absolutní nováčci se z větší části budou posílat do už zavedených jednotek. Tím se chtělo docílit toho, že jednotka bude velice rychle složená z „veteránů“. Z toho, co si Michael zatím přečetl o CS-22, svém novém působišti, se bude skládat z dvaceti procent z bývalých členů odboje, kteří sloužili na Simeralu a Taderasu. To byli drsní vojáci, kteří přežili v nepřátelském prostředí více než dva roky a potom ještě měli nervy na to, aby se přihlásili k elitní jednotce.

Zatím tu ale podle všeho byli jenom důstojníci a poddůstojníci, uvědomil si, když Crawfordová zaparkovala vůz před jednou z budov, u které byla cedule s nápisem „CS-22, HQ“. Nové jednotky téměř vždy vznikaly odshora dolů. Nejdřív se sešli velitelé, štáb a mladší důstojníci, potom pozvolna přicházeli seržanti a nakonec dorazili řadoví vojáci.

„Jsme tady, pane.“ Crawfordová vystoupila, Michael ji následoval, když tu mu v hlavě vystoupila další myšlenka. CS-22 měla být složená z bývalých členů odboje. A její velitel…

„Velitel CS-22 byl také v odboji na Simeralu, že ano?“

„Ano, pane,“ přitakala Crawfordová, když ho vedla dovnitř. „Podplukovník Sommerson se stejně jako já pohyboval na severu. A také se mu povedlo pár zázraků, co jsem slyšela.“ Ušklíbla se. „On vám to určitě rád řekne sám. Můžete si porovnat poznámky, kdo byl větší borec.“

U normálních jednotek by podobná poznámka mířená na dva vyšší důstojníky byla považována za něco, co je za čárou chování očekávaného od poddůstojníka. U Commandos to lidé neřešili.

Dovedla ho ke dveřím označeným jako „C.O.“ V předsíni pracovalo několik poddůstojníků u počítačů. Michael nakonec stanul u dveří do vnitřní kanceláře a Crawfordová strčila hlavu dovnitř.

„Major Kowalski, pane.“

„Ať jde dál,“ ozval se hlas zevnitř. „A můžete jít, seržante. Děkuji.“

Crawfordová se na Michaela povzbudivě usmála a s prostým „pane“ zmizela. Michael vstoupil dovnitř.

Podplukovník Jon Sommerson byl hnědovlasý muž průměrného vzrůstu. Jeho tvář zdobil hustý knír, který nebyl úplně typický. Šedé oči Michaela se zájmem sledovaly, jak vstoupil.

„Major Kowalski se hlásí na váš rozkaz, pane.“

Pod knírem se objevil úsměv a Sommerson vstal ze židle. „Vítejte, majore. Vítejte!“

Obešel stůl a pevně stiskl Michaelovi ruku. „Ani nevíte, jak rád vás tu vidím. Když mi řekli, že mým zástupcem se stane major Kowalski, pořád jsem se ptal, jestli je to opravdu ten Michael Kowalski!“

„Jak jsem říkal už seržantu Crawfordové cestou sem, moje zásluhy se trochu přeceňují, pane,“ řekl Michael.

„Kecy, jste válečný hrdina a bez vás by Simeral nejspíš nebyl, Kowalski. Pryč s falešnou skromností. Ale posaďte se, posaďte se!“

Michael se usadil na židli před stůl a než se Sommerson sám usadil, věnoval pohled kanceláři. Byla to klasická vojenská krychle, kterou si ovšem Sommerson vyzdobil. Na stěnách nechyběly zarámované jeho medaile, erby jednotek, ve kterých sloužil, a několik fotografií. Na jedné si Sommerson v oprášeném bojovém skafandru podává ruku s generálem Novattem. Na další s generálem Kawagawou, vůdcem odboje na Simeralu. Dokonce měl i fotografii s ministryní obrany Yellandovou-Kukovovou. Na poslední fotografii v rámečku byl Sommerson v čele velké skupiny různě oděných bojovníků.

Jeho nový velitel si všiml, kam Michael kouká. „To byla moje jednotka na Simeralu. Říkali jsme si Severští bukanýři. Původně jsme ani neměli na Simeralu být. Byl jsem tehdy major a sestavoval jsem v táboře Mallory oddíl vesmírné pěchoty, který se měl brzy nalodit na bitevní křižník Allegiance. Kasimiřani ale dobyli Simeral dřív, než jsme stihli odletět. Takže jsme zůstali a bojovali, jak se dá.“ Pod knírem se zjevil žraločí úsměv. „Dva roky jsme Kasíkům znepříjemňovali život. Generál Kawagawa nám dával na severu samé klíčové úkoly. Naše buňka zabila přes čtyřicet vysokých důstojníků Kasimiru. O množství zničeného válečného materiálu ani nemluvě. Kdykoliv potřebovalo velení odboje na severu něco zničit, šli za námi. Dáte si něco k pití?“ Aniž by čekal na odpověď, donesl ze skříňky dvě láhve s vodou. „Moje oblíbená. Aqualizer. Dodá vám energii a jsou v tom i proteiny. Lepší než káva a mnohem víc osvěžující.“

„Děkuji, pane.“ Michael vodu přijal a napil se. Opravdu byla osvěžující.

„Tak na zdraví.“ Ťukli si plastovými láhvemi. Sommerson se znovu zadíval na fotku s vojáky. „Ti borci mi chybí. Pár dnů před bitvou o Simeral ta kasimirská generálka, Dreislerová, chytila jednoho z našich lidí živého. Nedovedu si ani představit, co s ním dělali, ale získali od něj polohu našeho bunkru. Ven se dostala sotva polovina. Byl to masakr. Když jsme utekli do lesů, byli jsme unavení a demoralizovaní. Bylo jen otázkou času, než nás Kasíci konečně najdou a jednoho po druhém pozabíjejí.“ Žraločí úsměv se rozšířil. „Usoudil jsem, že poslední věc, co by od nás tou dobou Kasíci čekali, byl frontální útok. Ten jsme také podnikli. Jak byla zahájena bitva na jihu v Trojúhelníku a další buňky kolem Joachimu se vydaly za svými úkoly, my napadli oblastní kasimirské velitelství. Rychle, tvrdě, brutálně. Kasíci nevěděli, odkud přišla rána. Na pohled jejich velitele jsem doteď nezapomněl. Když mu můj seržant nasazoval pouta. Potom ho popravili den po generálu Macaovi.“ Pozvedl láhev. „Samozřejmě, bez vás a vašeho zásahu na Macaově velitelství by to bylo k ničemu, majore Kowalski. Jak jsem říkal, jsem opravdu rád, že vás tu mám. S vámi po boku se nebojím, že bychom tuhle jednotku nedali včas dohromady.“

Michael pozvedl obočí. „Včas, pane?“

„Ano, velení zvláštních operací se totiž dohodlo, že dostaneme fixní datum, kdy vyrazíme na shromaždiště na Hepleru. Další výcvik bude probíhat tam, ale nám chybí prakticky veškeré mužstvo!“

„Na Hepler?“ Michaelovi se rozšířily oči. Věděl, že se to chystá, věděl, kde se to chystá. Mluvil o tom se svou mámou. Ale doteď to neměl potvrzeno a…

„Ano, na Hepler. Copak myslíte, že dva šílence, jako jsme my, nechají stranou při invazi na Kasimir?“

„Kdy máme vyrazit na Hepler?“

„Stanovený odchod je čtvrtého třetí.“

„To je… pane, to je za devět týdnů!“

„Už chápete, proč jsem tak rád, že vás vidím?“

Michael upil trochu vody. „No, asi chápu, že před sebou máme dost práce. A jistě vám nemusím říkat, že jsem nikdy nevelel ničemu většímu než sekci nebo rotě. Zástupce velitele jednotky CS – de facto praporu – je pro mě nová zkušenost.“

„Pro mě je nová zkušenost tomu velet. Takže tohohle se nebojte.“

„Jak si tedy stojíme, pane?“

Sommerson si na počítačovém displeji vyvolal seznamy.

„Máme prakticky celý důstojnický sbor – s vámi přiletěli poslední dva velitelé sekcí a chybí nám už jenom dva poručíci na velitele čet. Poddůstojníků máme asi padesát procent. Chybí nám i vrchní seržant, ale ten má dorazit do týdne. Vojáci mají ve velkém přicházet do dvou týdnů. Do té doby musíme vyřešit problémy se zásobováním. Ke každé jednotce Commandos teď přidělili proviantního seržanta, který komunikuje přímo s hlavním zásobovačem v táboře a s velením zvláštních operací. Problém je, že zásoby chtějí všichni. Ale kdybychom teď dostali rozkaz vyrazit do terénu, budeme mít bojové skafandry sotva pro třetinu našich lidí. A to nemluvím o zbraních, hlavně těch nových těžkých raketometech a iontových kanónech, co se připevňují na skafandry, ty nemáme prakticky žádné a mají jimi být vybaveny dvě celé sekce.“

„Dvě sekce, pane?“

„Aha, vy to nevíte. Nové nařízení. Jednotky Commandos musí upravit dvě ze šesti sekcí na sekce těžkých zbraní. Podobně jako průzkumáci od Astonské vesmírné pěchoty mají takhle nastavené čety těžkých zbraní. Doktrína se teprve dává dohromady, ale počítá se, že čtyři sekce budou operovat jako doposud a dvě budou sloužit jako mobilní dělostřelectvo křížené s demoliční četou. Zároveň si mají ale být schopni poradit v řadovém boji a každý člen má být využitelný i jako jakýkoliv jiný pěšák.“

„Takže velící těchto sekcí by měli být trochu zkušenější?“

„Ano, naštěstí je už máme všechny tady, tak z nich můžeme vybírat. Nicméně nejdřív potřebujeme zásoby. Kromě skafandrů a zbraní tu mám seznam asi padesáti maličkostí, které nemáme.“

„A chcete, abych se toho ujal já, pane?“

„Myslím, že hrdinu ze Simeralu každý rád poslechne.“ Sommersonův žraločí úsměv se vrátil. „Potom spolu sestavíme několik cvičení pro naše důstojníky. Přece bychom nechtěli, aby zaháleli, než jim přiletí mužstvo…“

Michael seděl sám v kanceláři. Posledních pět dnů od chvíle, co se stal zástupcem velitele jednotky CS-22, bylo hektických, jak už to bývá. Podařilo se mu vyhandlovat většinu zásob, ale pořád měla jednotka sotva šedesát procent bojových skafandrů.

Zároveň podplukovník Sommerson nelenil, vzal všechny důstojníky a poskládal z nich jednu četu na cvičení. Z poddůstojníků poskládal další dvě čety jako oponenty.

Jednotka Commandos se skládala ze šesti sekcí, každá měla jednoho kapitána a dva poručíky nebo nadporučíky. K tomu byl ještě velitel jednotky – podplukovník nebo plukovník – major jako zástupce a možná jeden nebo dva další důstojníci ve velitelské četě, ovšem u Commandos se podle sinajského vzoru nehrálo na štábní důstojníky u takhle malých jednotek, takže ve velitelské četě byl pouze Michael a Sommerson. Dohromady tedy dvacet důstojníků. Sommerson pronesl plamenný proslov – to on uměl – a vysvětlil jim, že všech dvacet důstojníků bude fungovat jako jedna četa. Vysvětlil jim, že v souladu s jeho zásadami si důstojník musí zvyknout na roli obyčejného vojáka. Sám šel příkladem a spolu s Michaelem se stali obyčejnými střelci v této „četě“. Stejný osud potkal i šestici kapitánů a potom nechal Sommerson poručíky losovat, kdo se stane velitelem čety.

Tu pochybnou čest získal nadporučík Liao, se kterým Michael přilétal na Taderas. Svou četu vedl skrz blátivý terén, ke kterému se ještě přidal pro tento kontinent typický taderasský déšť. Pochodovali přes dvacet kilometrů až k cíli. Tam se utkali s četami složenými z poddůstojníků. Samozřejmě, že neměli šanci, a „frčková četa“, jak ji seržanti označovali, byla rozprášena, u toho se jí ale podařilo přesto zničit jedno ze tří „skladišť zásob“, které Sommerson určil jako cíl.

Velitel CS-21 se uvolil, že bude sloužit jako rozhodčí, aby se Sommerson – jak sám poznamenal – mohl vyblbnout se svými vojáky. I ten musel uznat, že si četa vedla celkem dobře.

O den později si Sommerson sedl s Michaelem a probrali spolu, komu přidělit jakou sekci.

„Hlavní otázka je určit, kdo bude mít na starosti těžké zbraně,“ řekl tehdy Sommerson, zatímco měli na monitoru otevřené složky všech šesti kapitánů. „Chce to trochu zkušenější kapitány, kteří už veleli sekci jinde. Předchozí velení sekce u Commandos mají za sebou Hagmanová a Nasiri. Hlaváč velel rotě Tarnówské armády v exilu někde na Kamalu, takže toho můžeme taky započítat. Nesloužil jste tehdy s Hagmanovou, Kowalski?“

„Sloužil, krátce byla pod mým velením u Commandos,“ přiznal se Michael. „Během výsadku na Tristan, když jsme měli zachraňovat Normana Monea a nějaké další hodnostáře.“

„Já myslel, že Norman Moneo byl zachráněn v katatonickém stavu a léčil se.“

„Byla to… komplikace mise,“ řekl Michael. Nechtělo se mu to řešit dál.

„Dobrá. No v každém případě, jak vnímáte Hagmanovou?“

Michael znovu otevřel složku. Hagmanová. Byla úplný nováček, když ji poznal. Vzpomínal si, jak měl dojem, že je od sebe dělí nějaká neuvěřitelná propast. Byla o pár měsíců starší než Michael, ale tehdy byl rozdíl ve zkušenostech propastný.

Po Tristanu operovala samostatně, s malým týmem podnikala výzvědy na několika planetách v Kolonizovaném prostoru. Hagmanová byla jedním z důstojníků, o nichž kolovaly různé historky. Postřílela skupinu kasimirských zajatců nebo zastřelila vlastního seržanta, aby nepadl do nepřátelského zajetí.

„Myslím, že té bude lépe v běžné sekci, je víc rozvědčík než artilerista, pokud to mám říct takhle.“

Sommerson přikývl. „Dobře, takže Hagmanové dáme sekci D a těžké zbraně dáme Hlaváčovi a Nasiri. Nasiri dostane sekci C a Hlaváč sekci F.“

Michael přikývl. Jednotka CS se sice formálně dělila jen na sekce, ale často se stávalo, že se například rozdělila na menší celek po několika sekcích. Proto bylo určeno, že sekce C a sekce F budou ty s těžkými zbraněmi. Bylo to sice jen administrativní dělení, ale při výcviku se často stávalo, že tři sekce operovaly někde samostatně. Jedné trojici pak většinou velel velitel jednotky a druhé jeho zástupce. Což nejspíš bude předmětem dalšího cvičení, které Sommerson vymyslí.

„Dobrá, tím pádem máme tohle vyřešené,“ řekl Sommerson. „Sekci A bych tedy dal Papsové, sekci B Schmidtovi, Déčko bude mít Hagmanová, jak jsme se dohodli, a Éčko Peng. U velitelů čet je to trochu ošemetné, ale myslím, že Liao by měl jít do sekce B. Schmidt je jeden z mých lidí z odboje a Liao docela obstál ve cvičení, tak bych ho dal ke Schmidtovi jako zástupce. Určitě se od něj dost naučí. Ze stejného důvodu bych dal nadporučíka Danielse k Hagmanové a…“

Takhle se Sommersonem přiřadili naprostou většinu důstojníků a seržantů. Potom oba museli zase běžet dělat něco dalšího.

Michael se pak vrátil ke svému oblíbenému problému shánění bojových skafandrů, u kterého seděl teď.

Problém se skafandry byl ten, že je chtěli všichni a že jich byl omezený počet. Samozřejmě, v sektoru Hirano jich bylo dost. Dokonce u Taderasu jich bylo dost. Ale všechny byly pro někoho zarezervované. Jednotky Commandos používaly už několik let stejné modely jako Astonská vesmírná pěchota.

Ze všech stran tak Michael získával odpovědi typu „děkujeme za zavolání, se skafandry pro vás počítáme, jste v pořadí, budou do dvou měsíců.“ Což bylo moc pozdě.

Jeden z důstojníků, kapitán Papsová, měla zkušenosti s logistikou a Michal ji zkusil využít jako zásobovací důstojnici. Bohužel Papsová službu v logistice už kdysi viděla jako něco, co musí protrpět, než bude zase moct dělat něco užitečného, a neměla vybudované žádné kontakty ani vedlejší cestičky. A vyplnit žádanku uměl i Michael.

Dopil láhev Aqualizeru – opravdu téhle podivné vodě přišel na chuť. Začal se zvedat, aby si došel do ledničky pro další, ale vtom mu cizí ruka postavila novou láhev přímo před nos na stůl.

„Chtěl jste vodu, pane?“

Michael jako ve snách vstal. Přímo nad ním se tyčil Benjamin Decker. Michael musel být tak zabraný do práce, že ho neslyšel přicházet.

„Proboha…. Deckere!“

Benjamin Decker se usmíval. Na jeho permanentně zamračeném obličeji to vypadalo téměř nemístně, ale teď na jeho tváři – a v jeho očích – Michael viděl jenom radost z tohoto setkání.

„Co tady děláte?“ vysoukal ze sebe po chvíli Michael.

„Co by, jsem novým vrchním seržantem u CS-22.“

Michael si až teď všiml ševronů vrchního seržanta na Deckerově rameni a jeho úsměv se rozšířil. Stiskl velkému muži ruku. „To je úžasné, Deckere! Kdy se to stalo?“

„To povýšení? Asi před měsícem, potom personální správa přemýšlela, co se mnou. Když jsem zjistil, že míříte sem, naznačil jsem personálnímu, že by byl dobrý nápad poslat mě sem taky.“

„To jste přišel kvůli mně?“

„Jak říkám, jste vzácný druh důstojníka, který občas i působí dojmem, že má mozek. Jenom občas, samozřejmě, ale je to lepší než nic. Samozřejmě, neviděli jsme se od doby, kdy vás povýšili na majora, takže je možné, že jste se i vy stal obětí té povinné lobotomie, co postihne všechny důstojníky nad šarži kapitána.“

Oba se zasmáli. „No tak se posaďte, Deckere, posaďte se!“ Nasměroval ho na židli u svého stolu. „Ani nevíte, jak rád vás tu vidím. Jak je na tom vaše noha?“

Decker si zaklepal na pravé koleno. „Občas mám fantómovou bolest, ale jinak ten implantát funguje dobře. Strávil jsem osm měsíců na rehabilitaci. Potom jsem musel projít zrychleným výcvikem, abych hlavouny přesvědčil, že pořád dokážu bojovat. Nakonec usoudili, že opravdu můžu jít někam dělat vrchního seržanta. To není špatný kariérní postup, když mě před dvěma lety degradovali na staršího seržanta, co?“

„Myslím, že jste si to víc než zasloužil.“ Michael potřásl hlavou. „Páni, já vás tak rád vidím.“

„Já vás taky, pane. Ale musím se hlásit u velícího.“

„Ten je teď na schůzce u vedení tábora Tammer. Přijde za hodinu.“

„A… jaký náš velitel je?“

Michael se upřeně zadíval na Deckera. Stejně jako předtím se seržantem Crawfordovou, i tady by neměl probírat svého nadřízeného. Ale nikdo to neřešil.

„No… je tvrdý. Přinutil důstojníky cvičit jako jedna četa, to by se vám mohlo líbit.“

„Ještě víc se mi líbí, když mě velitel nezabije.“

„Je kompetentní… a válečný hrdina od Simeralu.“

„No, to může znamenat spoustu věcí.“

„Vy důstojníkům pořád nevěříte, co, Deckere?“

„Jak jsem říkal, vy jste světlá výjimka, pane. Uvidíme, co nastane.“

Michael se uchechtl. „Jinak tu jsou celkem neznámé tváře. Velitelkou sekce D je Linda Hagmanová. Vzpomínáte si na ni.“

„Jo… byla jedna z těch kompetentnějších… dokud nepostřílela skupinu zajatců. Chápal jsem to v terénu, ale… no, měl jsem z ní husí kůži. Já myslel, že tehdy velení usoudilo, že bude lepší, když ta ženská bude někde operovat na vlastní pěst.“

„Ano, ale evidentně zase usoudili něco jiného. Teď je s námi.“

„Super.“

„Ale aspoň tu mám někoho, koho znám. A teď vás.“

Tentokrát se uchechtl Decker. „No, myslím, že tu budete mít víc lidí, co znáte, pane. V raketoplánu, kterým jsem přiletěl, jsem nebyl sám.“

Teď se Decker tvářil téměř žoviálně. Jako školák, co něco ví a chce vás napínat. Sice velice zamračený, ale pořád školák. Michael se napil vody, kterou mu přinesl. Napadlo ho, jestli může Deckera kopnout, aby mu to řekl, ale nakonec nemusel. Do kanceláře zástupce velitele vešli další dva lidé.

„Saule!“

Tentokrát Michael vystřelil na nohy a vysokého černocha s výrazem jen o něco méně zamračeným, než měl Decker, objal.

Seržant Saul Kazir se spokojeně šklebil. „Rád vás zase vidím, pane!“

„Já vás taky!“ Otočil se na druhou příchozí. „Desátníku Manoko, vás tu vidím tady rád.“ Všiml si tří ševronů na jejích ramenou. „Omlouvám se. Seržante Manoko!“

„Zdravím vás, pane.“ Manoko byla o něco zdrženlivější než Kazir, ale její oči zářily nadšením. Rila Manoko byla Michaelovou spojařkou v sekci C u jednotky CS-8. Tam to také začalo vypadat, že se s Kazirem sblížili, ale ani Michael netušil jak moc.

Ovšem teď se oba objevili u něj v jednotce.

Přešel ke stolu, u kterého normálně seděli poddůstojníci z velitelské čety, a vzal dvě židle, které poponesl ke svému stolu. „Posaďte se! A dejte si něco k pití, máme tu úžasnou vodu Aqualizer!“

„Aqua-co?“ zeptal se Kazir.

„To je jedno, je to dobré.“

Všichni si nabídli z ledničky a Michael se opřel.

„Ani nevíte, jak jsem nadšený, že vás tu vidím. To už jsem říkal seržantu Deckerovi, ale občas se člověk musí opakovat.“ Připili si plastovými láhvemi. „Decker mi už pověděl o rehabilitaci, tak teď mi vy řekněte, jak je to v CS osmičce! Letíte od ní, že jo?“

„Jo, byli jsme u Osmičky, pane,“ řekl Kazir. „Celou dobu. Nejdřív dlouho na Simeralu, pak na dvou dalších prdelkách v Kolonizovaným prostoru. Pořád tomu velí plukovník Vernini a major Neukirschová.“

„A sekce C?“

„Kapitán Ben Gurion, pane,“ řekla Manoko. „Docela mu to jde. A Hatano má pořád Béčko.“

„Ben Gurion je rapl,“ namítl Kazir. Michael se podíval na Manoko.

„Saul a kapitán Ben Gurion měli… konflikty, pane.“

„To si asi dovedu představit.“ Michael věděl, že Ben Gurion byl hodně precizní a puntičkářský důstojník. Kazir naproti tomu byl divoká karta, žolík. Těžko zvladatelný. „A jak jste se dostali sem?“

„Všechny jednotky CS dostaly rozkaz odvolat pár zkušených poddůstojníků k nově vznikajícím jednotkám.“ Manoko pokrčila rameny. „Ben Gurion nadšeně doporučil Kazira a já se přihlásila taky.“

„A někdo na personálním asi usoudil, že vy jste jediný, kdo se mnou má trpělivost, pane,“ zazubil se Kazir. „Oba máme podobnou schopnost improvizovat… nebo jak se to říká.“

„Ano, improvizovat.“ Michael se podíval na svůj monitor. Rozepsaná žádanka o nové bojové skafandry tam na něj pořád vyzývavě hleděla.

„Ano, improvizovat.“ Zvedl hlavu. „No, jsem rád, že vás tu všechny vidím. Decker se nahlásí podplukovníku Sommersonovi, jakmile se vrátí. Kazire, Manoko, vám zkusím najít něco ve velitelské četě, ale zatím nevím nic jistě. Ale… Myslím, že bych hned teď využil vaše improvizační schopnosti. Vás všech.“

Deckerův výraz se vrátil do permanentního zamračení. „Nás všech, pane?“

„Ano. Mám takový logistický problém, potřebujeme bojové skafandry a logistici nám je běžnými cestami nejsou schopni dodat včas. Takže bych rád, abychom se zamysleli nad nějakými neběžnými cestami a zkusili trochu… improvizovat.“

6.

„Je zde agent Grillo, madam.“

Anna Stackowitzová zvedla hlavu od počítače ve své spartánsky zařízené kanceláři v hlavní budově Direktorátu a otočila se k mikrofonu interkomu.

„Ať jde dál.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil vytáhlý muž s ošlehanou tváří.

Agent 1. stupně Andreas Grillo byl jedním z nedocenitelných hrdinů Direktorátu ještě před vypuknutím války. Sama Stackowitzová ho pověřovala klíčovými úkoly. Na Tristanu během občanské války spolu s doktorem Duncanem a tehdy kapitánem Sandhím sloužil jako poradce přímo ve štábu maršála Frosta. Zároveň to byl Grillo, kdo osobně zabil Frosta, když vůdce povstání přestal být užitečný.

Grillo následně sám navrhl akci, která měla velení Astonských ozbrojených sil v předvečer války připravit o nejvyšší důstojníky. Akci sám vedl, a i když operace skončila jen částečným úspěchem, Grillo osobně zavraždil tehdejšího nejvyššího velitele Astonských ozbrojených sil admirála Roberta Mazarova.

Během války Grillo trávil většinu času nejdříve na Tristanu, kde mu znalost místních poměrů pomohla vytipovat, které vězně bude dobré zahrnout do projektu Sféra a udělat z nich spící agenty. Potom nechal uniknout informace Obranné alianci. Jednotky Commandos následně z Tristanu zachránily vysoce postaveného hodnostáře, který záhy zavraždil aliančního generála.

Další Grillovo působiště byl neutrální Clayton, kde se snažil různými způsoby obrátit veřejné mínění proti Obranné alianci nebo ideálně přesvědčit Clayton, aby vstoupil do války na straně Kasimiru. To se sice nepovedlo, ale Grillo si na Claytonu vytvořil užitečné kontakty.

V konečném důsledku byl Grillo jedním z nejzkušenějších a nejspolehlivějších agentů, které Stackowitzová měla. Nyní ho musela využít na dost možná nejdůležitější úkol v historii císařství.

„Přála jste si mě vidět, paní ředitelko,“ ohlásil se stroze.

„Posaďte se, Andreasi,“ vyzvala ho. Často své hosty nechávala stát, dodávalo jí to psychickou převahu, ale s někým jako Grillo nemělo smysl hrát podobné hry.

Po krátkém váhání se uvelebil na židli naproti stolu.

Měřili se navzájem. Cítila jeho zvědavost i jeho odhodlání. Grillo byl loajální císařství, jak jen agent mohl být, zároveň měl vlastní rozum i úsudek. Nebyl cvičenou opicí, nebyl psem, který se nemohl dočkat, až mu Stackowitzová hodí klacek. Takových agentů měla tisíce a Grillo si dnes nepochybně nějaké takové opice a psy vybere do svého týmu, ale od něj potřebovala víc než jen slepou oddanost.

„Mám pro vás úkol, Andreasi,“ řekla tiše. Nezareagoval, bylo mu jasné, že to je důvod, proč ho sem povolala.

„Co víte o aktivitách Obranné aliance? Co myslíte, že se chystá?“

„Podstoupil jsem nejvyšší bezpečnostní brífink před několika dny,“ řekl a opřel se trochu pohodlněji. „Obranná aliance je ve výhodě. Ne, nemá smysl slovíčkařit, oni vyhrávají válku. Teď sbírají síly a jejich příštím cílem bude Kasimir.“

„Proč Kasimir?“ vyzvala ho. „Proč ne Basilika nebo Dumont?“

„Kasimir je středem všeho. Všeho. Jsou v situaci, kdy si mohou dovolit obejít některé naše planety nebo prostě jen zničit jejich orbitální průmysl – jako to udělali teď na Tomsku nebo před necelými třemi lety na Basilice. Tady je regent… a vlastně i císař, tohle je hlavní planeta císařství, vlastně celého sektoru Hirano, a tady se tak či onak odehraje finální bitva.“

„Myslíte, že tu bitvu můžeme vyhrát?“

To ho konečně zarazilo. V řadovém vojsku se přísně trestaly jakékoliv komentáře, které by snad váš velitel mohl označit za poraženectví. Ale tohle nebylo řadové vojsko a Grillo poznal, že po něm Stackowitzová chce naprostou upřímnost.

„Nejsem vojenský stratég, paní ředitelko, ale… ne, nevidím způsob, jak bychom to mohli vyhrát. Pokud vím, další líhně Mortisů se teprve začínají budovat a dřív než za rok loďstvo organických lodí mít nebudeme. Do roka sem Obranná aliance vtrhne, nejspíš mnohem dřív. Takže ne, za současné situace tu bitvu nevyhrajeme. A tudíž ani válku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cíl: Kasimir.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.