Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/E-knihy/. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

dag tessore

hlavní neřesti

Jak vyléčit sedm nemocí duše

© Città Nuova Editrice, 2007
Via degli Scipioni, 265 – 00192 Roma

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2009
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1

Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky@paulinky.cz www.paulinky.cz

ISBN 978-80-86949-68-0 (Tištěná kniha)
ISBN 978-80-7450-277-4 (PDF)
ISBN 978-80-7450-278-1 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-279-8 (Mobipocket)

Úvod

Mnozí jistě slyšeli vyprávět o „sedmi hlavních neřestech“ – alespoň proto, že už vešly do běžného jazyka. Někteří si snad vzpomenou na Božskou komedii, kde se rozdělení hříšníků v Pekle a Očistci opírá o sedm neřestí. Vyloučíme-li však takovou povrchní nebo čistě kulturní znalost, co víme o neřestech? Víme, jaké jsou tyto neřesti a co která z nich opravdu představuje? Je nám jasné, co znamená slovo „neřest“? A především: ví ještě dnešní křesťan, jaké konkrétní „práci“ je třeba se věnovat, aby se osvobodil od těchto sedmi nemocí duše?

Paradoxně to, co naši otcové víry nazývali „neřestmi“, je v dnešním chápání spojováno téměř se ctností: záliba v dobrém jídle, právo na sexuální svobodu, umění vydobýt si respekt, hrdost a soutěživost. – Nejsou to snad do současného jazyka přeloženy nestřídmost, smilstvo, hněv a pýcha?

Tato knížka by chtěla být malým průvodcem, více praktickým než teoretickým, který by pomohl modernímu křesťanovi vzít znovu do svých rukou vlastní život a zapracovat na sobě tím, že začne od diagnózy a léčby sedmi nemocí, z nichž vychází každé duchovní a tělesné zlo člověka. Budeme proto pečlivě sledovat učení velkých znalců lidské duše, jimiž jsou církevní otcové. Téměř každá věta této knihy je vzata z asketických děl Otců nebo podle nich upravena, ale pro pohodlnější četbu jsme se vyvarovali množství poznámek a bibliografických odkazů. Zvláště tři knihy (které doporučujeme přečíst celé) nám posloužily ke stálým odkazům, nakolik pojednávají specificky o našem tématu: Peri ton okto pneumaton tes ponerias [OS, Osm duchů ničemnosti] svatého Nila z Ancyry či pravděpodobněji Evagria Pontica († 399), De institutis coenobiorum et de octo principalium vitiorum remediis [IC, Zvyky cenobitů a léky na osm základních neřestí] svatého Jana Cassiana († 435) a Scala paradisi [SP, Žebřík do ráje] svatého Jana Klimaka († 649).1

Sedm hlavních neřestí je ve skutečnosti jasně vyjádřeno už v Bibli: kolikrát jak Starý, tak Nový zákon varují před zlem smilstva, závisti nebo pýchy! Nicméně je třeba obrátit pozornost ke 4. století po Kristu, kdy se začíná mluvit o velmi přesné skupině neřestí – různých, a přece mezi sebou úzce propojených. První svědectví pocházejí od Evagria Pontica a od ostatních otců východního mnišství. Ti popisují „osm duchů [nebo myšlenek] ničemnosti“ (viz např. od Evagria Osm duchů ničemnosti a Anatoliovi, o osmi myšlenkách), o kterých znovu shodně pojednává představitel západního mnišství Jan Cassianus, který mluví o „osmi hlavních neřestech“.2 Později se prosadila tendence mluvit pouze o sedmi, neboť do jedné neřesti se spojily domýšlivost a pýcha.3 V latinské tradici, jak dosvědčuje svatý Řehoř Veliký († 604), byly smutek a zahálčivost sloučeny v jednu neřest a jako náhrada byla doplněna závist. Svatý Řehoř je nazývá „sedm hlavních neřestí“, přičemž každá z nich „plodí množství dalších neřestí“. Jeho formulace je tou, která zůstává definitivně v katolické církvi až dodnes: domýšlivost (nebo pýcha), závist, hněv, smutek (nebo zahálčivost), lakomství, nestřídmost, smilstvo.4

Na těchto stránkách použijeme výše zmíněné rozdělení, i když budeme sledovat pořadí dané staršími Otci (Evagrius, Cassianus atd.). Začneme nestřídmostí a skončíme pýchou.

Ještě než se dostaneme k analýze jednotlivých neřestí, přistupme krátce k přehledu některých obecných úvodních koncepcí. Především: Co znamená neřest? Dnešní křesťanská morálka je zvyklá mluvit více o hříších než o neřestech. Ale pro Otce jsou hříchy pouze příznaky a plody neřestí, proto – říkají – je jasné, že důležité je „vysekat kořeny neřestí spíše než jejich plody“.5 Jestliže se člověk dopustí cizoložství, je to proto, že v sobě choval neřest smilstva. Jestliže člověk zabije druhého, aby ho okradl, je to proto, že v sobě neudržel na uzdě neřest dychtění po penězích. Posuzuje-li tedy církev jednotlivý hřích v rovině právní, v rovině psychologické a duchovní je důležitá neřest, která ho způsobila (srov. Mk 7,21-23).

V řecké a latinské křesťanské tradici je neřest označována různými termíny:

Neřest nebo stav neřesti, morální deviace. Zatímco hřích je v podstatě čin dobře vystižitelný a konkrétní, a tedy vázaný na nějaký objekt, neřest je postoj, náchylnost. Proto zlo neřesti nezávisí na objektu (například na tom, že jsem se pohádal se svým otcem a urazil jsem ho), ale na neřestném postoji subjektu (neřesti hněvu podléhám, i když se rozhněvám jen na sebe nebo třeba na nějakou lavičku).

Vášeň. Vášně jsou všechna hnutí duše (touha, strach, zlost, vznětlivost), s nimiž se většinou ztotožňujeme, ale které jsou ve skutečnosti psychofyzickými silami, které se neshodují s naším pravým a hlubokým „já“ a většinou ho činí otrokem a iracionálně jím manipulují.

Myšlenka (řecky logismos): Otcové, především otcové pouště, jasně osvětlili, jak myšlenky a psychické podněty, které se projevují a působí v naší mysli, nejsou naším já. Dalo by se říci, že to jsou nám cizí myšlenky, výsledky vnímání smyslů, které neustále podněcují mysl, a vyvolávají tak obrazy, představy a myšlenkové konstrukce. Neřesti tedy nejsou ničím jiným než těmito „myšlenkami“, které se samy a znovu plodí, a tak unikají kontrole vědomí neboli našeho vědomého já.

Nemoc : Neřesti jsou nemocemi duše. Také moderní věda nazývá nemocemi (současně tělesnými a duševními) depresi, hysterii atd. Zvyk dychtění po penězích a sexu, jako i výbuchy hněvu, jsou tedy opravdové nemoci; jejich vliv na „psychofyzický“ organismus se příliš neliší od toho, který mají např. tvrdé drogy. Je tedy důležité uvědomit si, že neřesti, nakolik jsou nemocemi (přestože mohou zdánlivě vzbuzovat potěšení), působí člověku bolest a poškozují ho.

Zvyk: Neřest je plodem stálého opakování. Neustálá neukázněnost v jídle a v tom, že si vždy vezmu vše, co se mi k jídlu nabízí nebo co si přeji, ve mně vytváří návyk na mlsnost a nenasytnost, až si na to samotné tělo zvykne. Neustálým pomlouváním druhých, ospravedlňováním se a pohrdáním tím, kdo smýšlí jinak než já, se ve mně závist a pýcha stávají duševními návyky a automatickými reakcemi.

Zlý duch: Otcové velmi často mluví o neřesti jako o zlém duchu. Křesťanská víra opravdu věří, že za realitou viditelnou našima očima nebo prozkoumatelnou vědou existují neviditelné živé bytosti, které nenávidí Boha a které se snaží všemi způsoby útočit na člověka, jak na tělo, tak na duši, a snaží se způsobit jeho pád do léčky. Každá neřest je tedy ve skutečnosti zlým duchem. Oni jsou těmi „zlými duchy“, proti nimž vedeme, jak říká svatý Pavel, „zápas“ (Ef 6,12). Je třeba vzít na vědomí, že jsou v nás tyto „zhoubné buňky“, tyto „viry“, které nás neustále vedou do nástrah.

Jak je vidět, ve všech těchto termínech se vůbec nevyskytuje pojetí viny nebo hříchu. Stejné slovo, „hřích“, se řecky řekne hamartia, což ve skutečnosti znamená spíše „omyl“ než „vinu“. To neznamená, že by vůbec neexistovala zlomyslnost nebo úmyslné zlé jednání člověka, ale je důležité neomezovat křesťanskou morálku na tuto dimenzi. Člověk není jen služebníkem a dítětem Božím, které se musí vyvarovat toho, že provede nějaký skutek (hřích) neposlušnosti nebo urážky vůči svému Pánu a Otci. Člověk je také nemocným, který se snaží znovu získat zdraví a vyhnout se všemu, co mu škodí. Kristus není pouze Spasitelem, který odpouští naše hříchy a otevírá nám bránu nebe, ale je také lékařem, který nás léčí a uzdravuje tím, že nám stanovuje přesnou léčbu k desintoxikaci a znovu nabytí zdraví těla a mysli. Toto zdraví se řecky nazývá apatheia, nepřítomnost vášní, svoboda od podmínění, která jsou cizí našemu „já“. „Člověk totiž,“ říká Klement Alexandrijský, „není otrokem, protože je prodán a koupen, ale protože má nesvobodnou mysl.“6

Je tedy podstatné znovu promyslet fakt, že být křesťany neznamená pouze říci, že věříme v Boha nebo že přistupujeme ke svátostem, abychom dosáhli Boží milosti, či že zachováváme mravní předpisy, které zakazují určité skutky a nařizují jiné, ale znamená to také věnovat se vnitřní práci na nás samých, léčbě, cvičení, náročnému každodennímu tréninku, abychom se změnili, abychom postupně porazili vlastní neřesti, a znovu tak získali svobodu mysli, která už není „otrokem všelijakých žádostí a rozkoší“ (srov. Tit 3,3) a není už jimi zmatena. Pouze takto se můžeme povznést k Bohu prostřednictvím modlitby: „Abys mohl poznat Boha, musíš nejdříve poznat sám sebe,“ říká svatý Cyprián.7

Aby neřesti mohly být poraženy, musí být především poznány a zkoumány: je třeba naučit se bedlivě pozorovat vlastní reakce a vlastní psychosomatické projevy. Jako ten, kdo chce udržet tělo zdravé, musí znát, jaké jsou nároky organismu na potravu, jaké jsou různé nemoci, které ho ohrožují, jaká je prevence a léky pro každou z nich, a pak to vše musí uvést do praxe, tak musí jednat i ten, kdo chce mít zdravou duši.

1 Autor v italském originále používá názvy citovaných děl v italštině. Názvy jsme uvedli v původním jazyce, pokud byly k dispozici, tedy v latině, řečtině apod., a k tomu také český překlad či český titul, pokud bylo dílo už v češtině vydáno. To se týkalo především díla Jana Cassiana Zvyky cenobitů a léky na osm základních neřestí (lat. De institutis coenobiorum et de octo principalium vitiorum remediis, český překlad vydalo Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty 2007–2008 v Praze, přel. Ondřej Koupil a kol.) a Výroků a příběhů pouštních otců (řec. Apofthegmata I–III, český překlad vydalo Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty 2000–2008 v Praze, přel. Jiří Pavlík), z nich jsme tedy citovali. Ostatní citace jsou překladem z italštiny. (pozn. překl.).

2 Jan Cassianus: Zvyky cenobitů a léky na osm základních neřestí (lat. De institutis coenobiorum et de octo principalium vitiorum remediis, dále IC, přel. Ondřej Koupil a kol.). Praha, Benediktinské arciopatství sv. Vojtěcha a sv. Markéty 2007–2008, V, 1.

3 Srov. Jan Klimakos: Scala paradisi [dále SP, Žebřík do ráje], XXII, 122.

4 Srov. Sv. Řehoř: Moralia in Job [dále MJ, Morální komentáře k Jobovi], XXXI, 45, 88; Tomáš Akvinský: Summa teologiae I–II, 84; Katechismus katolické církve, 1866.

5IC, VIII, 20, 2.

6Klement Alexandrijský: Paidagogos [Vychovatel, ital. Il pedagogo], III, 58, 3.

7Sv. Cyprián: Ad Demetrianum [Demetriánovi, ital. A Demetriano], XVI.

1. Nestřídmost

Nestřídmost je iracionální vztah k jídlu. Je to mlsnost. Je to nenasytnost. Je to potřeba mít stále něco v ústech. „Nestřídmost je klamem očí“1 nad chutným jídlem.

Základem je uvědomit si, že nestřídmost je neřest, tedy vášeň. Jako kouření, tak nenasytnost vytváří návyk. Činí nás závislými na chutích, na rozmarech, na iracionální touze neustále jíst. Chutě, které považujeme za „naše“, jsou ve skutečnosti podmíněny zvykem, módou, reklamou nebo také téměř narkotickými látkami (např. glutamát sodný) přítomnými v mnohých průmyslových pokrmech. Ptejme se: „Jsem schopen jíst jídla, která mi nechutnají, nebo odmítnout ta jídla, která mám rád, nebo nejíst pět hodin nebo jeden den?“ (Všechno to jsou věci, které nepoškozují zdraví, ale naopak mu prospívají.) Jestliže to nedokážu, znamená to, že nejsem svým pánem, ale že mě nestřídmost činí závislým.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlavní neřesti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.