Mathias s Marií jsou úspěšní němečtí lékaři a šťastní manželé. K tělu si pouštějí jen to, co chtějí. Z Evropy bez hranic těží pouze výhody; pokud si usmyslí, dokáží mezi sebou a okolím

postavit nepropustné bariéry, mají na to prostředky. Pro oba se vše mění ve chvíli, kdy Maria odjíždí na misi Lékařů bez hranic do afrického Čadu. Nad životy manželské dvojice přebírají

vládu hluboce skryté principy… Román o současné Evropě a o uprchlické krizi, která do Evropy jen zdánlivě přichází odkudsi z vnějšku. Román o barvě kůže, o mládnutí a stárnutí lidí i kultur.

Jsme coby kontinent na cestě k vrcholku, na vrcholku, nebo již za vrcholem?

„Německá reakce na uprchlickou krizi v každém případě byla cool. Cool nehledí na následky. Cool je zde pro cool. Cool je čirý luxus.“

David Zábranský

Za Alpami

Větrné mlýny

V roce 2017 jako svoji 421. tištěnou

a 31. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství Větrné mlýny.

www.vetrnemlyny.cz

Redakce Lucie Faulerová.

Grafický design a sazba z písem Goudy Old Style

a Chap (www.schick-toikka.com) © Pavla Nešverová.

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

K citaci z knihy Kouzelný vrch byl použit

překlad Vratislava Jiljího Slezáka (Čarovná hora, 2016).

Vydání první.

ISBN 978-80-7443-247-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-249-1 (e-book)

O jednom Němci, který šel s dobou

DÍL PRVNÍ

I. Mathias a Dominika

II. Kateřina a Jan

III. Katharina a Clemens

DÍL DRUHÝ

DÍL TŘETÍ

I. Kolonie

II. Hauptstadt

III. Periferie

IV. Krize

„Jdeme, jdeme – jak dlouho už? Jak daleko? Co na tom. Kráčíme, a nic se nemění, tam je jako tady, dřív jako teď a potom; čas je utopený v té nezměrné jednotvárnosti prostoru, a panuje-li taková jednotvárnost, pohyb od bodu k bodu už není pohybem, a kde pohyb už není pohybem, není čas.“

Thomas Mann, Kouzelný vrch

„Build the wall and grab them by the pussy.“

Donald J. Trump

PROLOG

V červnu 2016 se občané Spojeného království Velké Británie a Severního Irska v referendu rozhodli pro odchod z Evropské unie. V témže roce jen o několik měsíců později v prezidentských volbách ve Spojených státech amerických zvítězil republikánský kandidát Donald J. Trump, muž bez jediné zkušenosti s politickou či armádní funkcí, miliardář a někdejší hvězda televizních reality show, kterého mnozí považovali za ukázkového populistu a nebezpečného politického hochštaplera. Ti, kdo britskou a americkou volbu kritizovali, v obou rozhodnutích viděli úpadek; zbytečný a nerozumný sestup z výšin, do nichž předtím vystoupala euroamerická civilizace.

Náš příběh se jen s občasnými krátkými odskoky celý odehrává v prostoru, kterému se po staletí říká „za Alpami“. Pojem nejčastěji slýcháme v souvislosti se zaalpskou renesancí (angličtina mluví o „The Northern Renaissance“), Alpy ale po staletí představovaly na symbolické i praktické úrovni mnohem víc než jen rozdělovník mezi dvěma odnožemi jednoho uměleckého či architektonického směru. Alpy kdysi v mnoha případech byly doslova určujícím prvkem, šlo o tehdejší železnou oponu.

My už dnes žijeme v jiné době, zdá se. Alpské vrcholky jsou svým způsobem stará veteš, naše vnímání je z velké míry ignoruje, pokud tedy nejde o radost z lyžování. Umíme bariéry bez problémů překonávat, ať už letecky, po internetu nebo po estakádách a v tunelech. Zařídili jsme revoluční změny. Co člověka znepokojuje, je následující nesoulad. Na jedné straně toužíme po velikosti a výšinách, na druhé jsme ve všech směrech natolik zpohodlněli, že už odmítáme stoupat. Právě o tom – snad docela případně v rámci tak řečené uprchlické krize – hodláme vyprávět.

DÍL PRVNÍ

I. Mathias a Dominika

1.

V aplikaci, kterou ve svém mobilním telefonu značky Motorola používal k psaní textových zpráv, měl Mathias Walter k dispozici série miniaturních obrázků — „stickerů“, které mohl přiřadit ke zprávám, či jimi text zprávy zcela nahradit.

Obrázky byly v Messengeru seřazeny dle svého charakteru do deseti různých kategorií. Konkrétně se jednalo o kategorie „Happy“, „In Love“, „Sad“, „Eating“, „Celebrating“, „Active“, „Working“, „Sleepy“, „Angry“ a „Confused“. Co obrázek, to poměrně detailní kresbička jedné či několika postaviček, reprezentující konkrétní náladu nebo činnost. Šlo o mix komiksového výraziva a japonských emojis. Stickery však byly variabilnější: zachycovaly řeč těla a výrazy tváře. Ihned po jejich masovém rozšíření bylo zřejmé, že zdaleka nejvíc se budou užívat stickery tlumočící lásku; v praxi pak drtivá většina odeslaných „stickerů lásky“ nevyjadřovala ten nejhlubší lidský cit, dokonce ani neodbytnou sexuální touhu, nýbrž jakousi zcela abstraktní formu souhlasu a chuť ukončit zbytečně se protahující konverzaci.

▴

Mathias při psaní stickery používal jen málokdy s výjimkou jednoho obrázku ze série Shiba Inu, který pro změnu už asi rok pravidelně přidával téměř za každou odeslanou zprávu. Tenhle jeden sticker byl v poslední době bezmála Mathiasovým podpisem. Byl to Mathias Walter v kostce.

Autorem obrázků ze série Shiba Inu byl pravděpodobně jakýsi Aiko Kuninoi. Tohle jméno aspoň stálo ve sticker storu po rozkliknutí detailů hned pod titulem:

Shiba Inu

Aiko Kuninoi

FREE

This pup is the pick of the litter.

DOWNLOADED

Ta delší věta, pokud na ni stačily Mathiasovy znalosti anglického jazyka, podle něj znamenala zhruba: „Tohle štěně je výběr z vrhu.“ Možná: „Tohle štěně, to je tedy něco!“

V sérii kreslíře Aiko Kuninoie v každém případě šlo o hnědobílé štěně zachycené v různých situacích. Při zalézání do boudy, při krmení, při snění, při skákání, při chytání létajícího talíře. Žádný z uvedených psích obrázků ale nepatřil k Mathiasovi. Ten jeho byl delikátnější.

Shiba na vodítku. A vedle shiby ještě další pes. Vodítka nejsou napnutá, ze scény vyzařuje klid. Psi jsou v pozici „69“. Hlava u zadku, zadek u hlavy. Mathias Walter v kostce: štěně čichající k zadku druhého psa.

Mathias sticker opakovaně používal, aniž věděl, jakou emoci nebo jaký duševní či tělesný stav obrázek oficiálně vyjadřuje. Když v aplikaci prošel kategorie, které na základě metadat sdružovaly obrázky z různých sérií se stejnou náladou, v některých z nich sice štěně shibu našel (v kategorii „Happy“ byl zobrazen shiba v momentě, kdy se vítá se svým pánem), leč po shibovi čichajícímu k zadku ve všech kategoriích pátral marně. Pokud chtěl Mathias tento nezařaditelný výjev přidat ke zprávě, musel ho vybrat přímo z adresáře Shiba Inu.

Co tím obrázkem Mathias Walter chtěl říct?

2.

Mathiasovi bylo sedmatřicet. Dominika Kurelová byla o patnáct let mladší a ještě studovala. Seznámili se v listopadu 2016 v Praze. Našli se na Tinderu, což tehdy byla nejrozšířenější seznamovací aplikace pro mobilní telefony.

Tinder, který v té době fungoval už zhruba pět let, využíval možností GPS, globálního polohovacího systému. Aplikace dle zadání uživatele vyhledávala protějšky v dané geografické oblasti. Krom okruhu, v němž se má pátrat, bylo možné zadat pouze věk a pohlaví hledané osoby. Tinder po vyhledání protějšků postupně nabízel jejich fotografie doplněné o věk, společné zájmy a společné přátele ze sítě Facebook. Prim však hrály fotografie. Zalíbení či nezájem se vyjadřovaly přetažením fotografie doprava či doleva, šlo o takzvaný swipe. Swipe doprava, lajk, v aplikaci vyjádřený stylizovaným zeleným srdcem, znamenal zalíbení; swipe doleva či kliknutí na červený křížek znamenaly nezájem. Uživatelům, kteří si vzájemně udělili lajk, se podařila shoda, match. Ti si poté mohli v rámci aplikace začít dopisovat. V roce 2014 aplikace registrovala miliardu swipů denně. Sociálně kritičtí teoretici swipe přirovnávali k selekci vězňů na rampě po příjezdu do Osvětimi.

▴

Mathias byl Němec, který střídavě žil už osmým rokem v Praze. Česky rozuměl téměř všemu, ale mluvení mu dělalo obtíže; raději v Praze komunikoval německy a především anglicky. Dominika pocházela z jižní Moravy, do Prahy se kvůli škole přistěhovala teprve nedávno. Byl mezi nimi podstatný věkový rozdíl, ale podle odeslaných symbolů na Tinderu se líbili jeden druhému.

Oba dali na svém telefonu tomu druhému lajk. Než tak udělali, prošli si celý profil svého protějšku. Mathias měl na profilu tři fotografie, Dominika je před odkliknutím srdíčka všechny viděla. Na jejím profilu bylo o fotografii víc a Mathias je také všechny viděl. Dominika měla pěknou tvář i tělo.

Pokud šlo o slova, pro ty v uživatelském rozhraní aplikace moc prostoru nebylo. Dominika Kurelová si do svého stručného profilu napsala: „Czech student living in Prague. ENFP.“ Česká studentka žijící v Praze. Extrovertní intuitivní typ s introvertním cítěním. Mathias si význam zkratky ENFP musel vyhledat na Wikipedii. On do svého popisu uvedl: „German guy in Prague looking for fun and more. More of more of the same.“ Německý chlapík v Praze hledající zábavu a víc. Víc a víc zábavy.

Dominika někdy kolem deváté hodiny ráno, když seděla ve vestibulu pražské Uměleckoprůmyslové školy, Mathiasovu úvodní fotografii palcem přetáhla doprava, čímž podle všeho řekla: „Líbíš se mi.“ Mathias někdy přibližně v tentýž čas ze své postele stejným gestem řekl totéž. Cítil se při tom jako bůh. Miloval dotykový displej svého telefonu, miloval lehkost, s níž mohl vyřizovat nejen fotografie na Tinderu, ale i události v kalendáři, emaily či úkoly z aplikace Todoist. Mathias swipe považoval za jeden z největších vynálezů všech dob. Nic mu neposílilo sebevědomí víc než několik ranních swipů.

3.

Vyměnili si v angličtině pár informací a přesunuli se z Tinderu na jinou sociální síť, konkrétně na Facebook, kde si začali posílat krátké zprávy přes Messenger, a Mathias si už kolem půl třetí odpoledne dovolil za jednou zprávou poslat sticker, na kterém štěně shiba čichá k zadku druhého psa. V téhle fázi jejich vztahu shiba u cizího zadku mohl znamenat jediné.

Dominika reagovala do minuty. V odpovědi mu poslala následující obrázek:

Sešli se ještě téhož dne. Náhodou se tak stalo devátého listopadu 2016 a Evropa se právě dověděla, že prezidentské volby ve Spojených státech Amerických k málem všeobecnému údivu vyhrál republikánský kandidát Donald J. Trump. Ten Donald Trump, který chtěl postavit zeď mezi Spojenými státy a Mexikem. Ten Donald Trump, který se k ženám aspoň podle svých slov choval dost nevybíravě: přitáhl si je a prostě je chytal za kundy.

4.

Dominika si se třemi dalšími studenty pronajímala byt na pražském Smíchově na Praze 5, v kdysi průmyslové čtvrti, jejíž charakter se pomalu začal měnit až s výstavbou metra a proražením Strahovského tunelu na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let.

Mathias žil na Letné na Praze 7, u řeky Vltavy a na dohled od centra. Už mezi válkami zde bydleli bohatší Pražané, na rozdíl od Smíchova šlo o oblast striktně rezidenční. V době, kdy na Letné žil Mathias Walter, byla Letná čtvrtí pro všechny, kdo měli pocit, že svým myšlením a kulturností představují avantgardu. Na Letné sídlila Akademie výtvarných umění a další kulturní instituce. Byly zde velké parky, Letenské sady a Královská obora. Žít na Letné znamenalo žít v příjemné čtvrti plné malých obchodů s biopotravinami a farmářským zbožím a k tomu být v kontaktu s mládím, s aktualitou, s tepem doby. Třicetileté štíhlé prvorodičky a majitelky automobilu značky Volvo se tady s úsměvem na tváři dávaly do řeči s místním bezdomovcem. Roční dítě na prsou, psa u nohy. Mathias tenhle životní styl dobře znal z domova, ze starých spolkových zemí, a především z Berlína.

▴

Mathias Dominice po Messengeru navrhl, ať se potkají v baru kina Oko na Letné. Malé nezávislé kino s oblíbeným barem, jehož oficiální název zněl Bio Oko a které pod tímto označením bylo založeno už v roce 1940, přímo sousedilo s domem, ve kterém si Mathias před lety koupil malý byt v posledním patře. Stavba byla součástí bloku sedmi domů s kinem ve svém středu. Šlo o památkově chráněné budovy, které byly ukázkou prvotřídní funkcionalistické architektury. Mathias ze své terasy viděl přímo na vstup do kina. Na Dominičinu otázku, proč právě v Oku, Mathias odpověděl: „Bylas tam někdy? Je to hodně cool bar. A můj byt je hned za rohem :-)“

Napsat, že bydlí za rohem, nevyžadovalo příliš odvahy. Shiba u zadku, shiba s vodítkem, to všechno byly logické kroky k shibovi v posteli. Tinder se brzy po spuštění změnil v nástroj takzvaného speeddatingu. Sloužil k rychlému uspokojování sexuálních potřeb.

5.

Zpozdila se. Mathias na ni musel čtvrt hodiny čekat. Když si konečně přisedla a on ji chtěl přivítat polibkem na tvář, způsobem, který byl v Německu běžný a který se za poslední roky rozšířil i v Česku, zvláště v kruzích, do nichž jistě patřila studentka školy s uměleckým zaměřením, Dominika ho dotčeně odmítla. Zvedla štíhlou ruku a dlaní naznačila, aby se víc nepřibližoval.

Došel na bar a přinesl jim pivo a lahev svého oblíbeného guatemalského rumu. Chtěl ji co nejdříve opít, líbila se mu. Na Tinderu byl Mathias od jeho založení, dobré čtyři roky. Věděl, co má dělat. Pití před sexem často byla jen formalita. Obyčejně stačila jedna sklenice, pak šli k němu do bytu.

„Tohle tady je jak nějakej malej Berlín,“ řekl, zatímco jí naléval. Ukázal k interiéru baru, ale myslel tím celou Letnou. „Vy Češi jste hodně ambiciózní,“ řekl.

V zásadě to tak i myslel. Jen opomněl dodat pár drobností. Celá pravda totiž byla taková, že se na Čechy a na Česko díval svrchu. Z toho mála, co věděl o česko-německých dějinách, a především o českém národním obrození, Mathias odvozoval, že Česko je příliš ambiciózní projekt, který nejenže selhal, ale který dokonce všem zúčastněným přinesl víc škody než užitku. Pokud by Češi tehdy v devatenáctém století nepodlehli svému nacionalistickému třeštění, pokud by třeba jen zůstali u němčiny a nepokoušeli se znovu pracně vymýšlet češtinu, mohli si možná ušetřit čtyřicet let komunismu, a Německo a celá Evropa by možná mohly být ušetřeni Hitlera.

„Hm… Asi jo,“ řekla. „Mně se to tady ale moc nelíbí. Já mám radši naše tradice než tenhle… tvůj malej Berlín.“

Překvapilo ho to. Berlín tehdy byl oblíbený mezi všemi umělecky založenými dvacetiletými Evropany. Mathias v podstatě polovinu své pražské kariéry sukničkáře založil na tom, že je z Berlína a že může svrchu komentovat tu přece jen trochu komickou pražskou nápodobu.

„No, sice jsem z Berlína, ale moje máma je vlastně Češka,“ řekl.

Tohle byl nečekaný úhyb, jindy nic takového nedělal. Za svoji matku se styděl, už roky spolu neměli dobré vztahy. Mathias si myslel, že je tomu tak mimo jiné i kvůli Katharinině českému původu. Narodila se v Broumově v Sudetech. Katharinini rodiče tam přišli po válce a po odsunu Němců odněkud z okolí Poděbrad za prací.

Před Dominikou ze sebe Mathias udělal napůl Čecha po matce, ve skutečnosti se ale po celý život považoval za čistokrevného a hrdého Němce. Češství v sobě opravdu viděl jen špetku. A možná ani to ne, protože špetka koření se rozplývá v celém jídle, nevratně a trvale pozměňuje jeho šmak, zatímco Mathias o své špetce češství po matce přemýšlel spíše jako o nějaké zasunuté drobnosti či kuriozitě, která rozhodně není trvalou součástí jeho osobnosti, nýbrž jakousi skrytou složkou. Tato skrytá složka přitom Mathiase nijak neomezovala. Na vyžádání mu ale měla být kdykoli k dispozici. Viděl v sobě Němce, který má povolenou výhodu, Němce, který může na rozdíl od ostatních kdykoli začít přesilovou hru. Monokultura, do které na vyžádání přiběhne slovanský vlk.

„Matka emigrovala jako mladá v sedmasedmdesátém,“ řekl. „A po pádu zdi se sem nevrátila. A to přece mohla, ne? Když padla zeď, mohla se sbalit a jít zpátky do Čech. To ale neudělala, zůstala ve Wiesbadenu. Byla víc Němka než Češka.“

Mathiasova úvaha měla svoji logiku. V roce 1989, v téže chvíli, kdy padala berlínská zeď, se v jedné rodině v německém Hesensku totiž stalo přesně totéž, jen v menší a v mnohem méně nápadné verzi. I v této rodině se ale otevřela klec. Tou klecí byla výstavní meziválečná vila ve wiesbadenské čtvrti Nerotal a Mathias této vile v dospělosti neříkal klec, nýbrž krabice. Odkazoval tím na slavný Schrödingerův pokus s kočkou. Stejně jako ve Schrödingerově myšlenkovém experimentu, ani v případě jeho matky Kateřiny či Kathariny Walterové, zavřené od konce sedmdesátých let ve vile na Nerotalu, nebylo v určitém časovém úseku jasné, jak se s ní věci mají. Byla v tom mezičase od svého příchodu do Německa až do pádu berlínské zdi Katharinou i Kateřinou, byla jakousi Němkou v podmínce, Němkou se sklonem k Česku či prostě Schrödingerovou Češkou. Nevědělo se, zda je Češka Kateřina Walterová živá, či mrtvá. V roce 1989 se krabice otevřela a ukázalo se, že platí to druhé. Dál žila a hodlala žít pouze Katharina Walter, tehdy teprve pětatřicetiletá.

„Máš rád Švejka?“ zeptala se Dominika. Přišlo jí to vtipné, protože v Mathiasovi viděla právě někoho takového. Ne že by byl přímo tlustý jako Švejk, ale přece jen. Cosi švejkovského v něm bylo.

Pak do sebe vyklopila další rum. Během chvíle už vypila čtyři.

„A je tohle botox?“ dodala ještě a ukázala k Mathiasovým tvářím. „Nebo máš ve čtyřiceti tak vypnutou kůži? Promiň, jen se ptám,“ řekla a přejela mu prstem po rtu. Poprvé za celou dobu se zatvářila vyzývavě.

Opíjela se, ale jiným způsobem, než chtěl. Co řekla, se ho dotklo. Začínal v ní vidět monstrum.

Přešel její poznámku o botoxu a vrátil se ke Švejkovi:

„Víš, co je největší česká švejkovina?“

Dominika zakroutila hlavou.

„Největší českou švejkovinou je česká xenofobie,“ řekl Mathias. „Však si vezmi, jak je to absurdní situace. Trochu jako národ zaostáváte, neuraz se. Jste hermeticky uzavřeni ve svém češství. Vaše slovanská podstata ve vašem národě evidentně působí jako brzda, jako písek, který zadírá jazyk i myšlení. A takový národ se rozhodne, že nepřijme nic cizího. Jedinou vaší šancí je šukání s cizinci, fucking with strangers, Češi ale tuhle jedinou cestu ven dlouhodobě ignorují. Tak se může zachovat jenom národ, který krom neustávající potřeby shazovat všechno kolem sebe má i silné puzení k druhořadosti a ke smrti.“

Ani v tomhle neříkal Mathias celou pravdu. Byl to proslov, který v Oku jindy vždy fungoval. Mathias se tím proslovem hlásil ke svému němectví, ke své kancléřce Angele Merkelové, k německé toleranci a ochotě přijímat uprchlíky ze Sýrie i odjinud. Evropa tehdy už druhým rokem zažívala migrační krizi, jak znělo zavádějící a politicky nekorektní označení. Podle jazykových puristů by se mělo mluvit o zvýšeném počtu přicházejících uprchlíků. Mathias ale nebyl žádným jazykovým puristou ani fandou do uprchlíků. Pokud by mělo být po jeho, klidně by na těsno zavřel německé hranice. Dominiku ale automaticky vnímal jako jednu z těch, na koho zapůsobí spíše ten předem připravený rutinní proslov. Považoval ji za typickou proevropskou mladou umělkyni, usuzoval tak mimo jiné i z jejího oblečení; Dominika na sobě měla rudé legíny, vytahaný fialový svetr po mamince, přes něj přepásanou svítivě zelenou ledvinku s nápisem Nikon. Podle Mathiase výraz progresivity a kosmopolitismu. Také v tomhle směru ho však měla překvapit.

„Šukání s cizinci,“ zopakovala po něm. Byla to první věc, která ji skutečně zaujala.

„Nechci,“ řekla. Pak si uvědomila, že i Mathias je cizinec. „Myslím uprchlíky,“ upřesnila tedy své odmítnutí. „Bojím se jich. Mám ráda naši kulturu.“

Mathiasovi se to líbilo, vzrušovalo ho to. Byla úplně jiná, než čekal. Zatímco ostatní Češky s jejím zázemím v podstatě mechanicky přejímaly oficiální německý pohled na svět, Dominika v sobě měla až jakýsi krysí šovinismus.

„Však tady žádné uprchlíky nemáte,“ řekl rychle.

„Ne. Ale co kdyby? Napijeme se na naši kulturu, ano?“ zeptala se a nalila si další skleničku.

„Vaše kultura,“ řekl a připil si s ní. „Co přesně to je?“

„Vesnice,“ řekla po dlouhých pěti nebo deseti vteřinách. „Jižní Morava a jihomoravská krajina. Miluji krajinu u Uherského Hradiště. Studovala jsem ve Zlíně. Tohle je jenom… Evropa,“ ukázala rukou kolem sebe. „Nic to není,“ dodala.

„Podle mě je vaše kultura kulturou tance,“ řekl.

Pojmenoval tím vlastně ve zkratce jedno ze svých základních životních témat. Slovanský tanec versus německé mašírování. Popravdě se v hloubi duše Slovanů děsil, považoval je za monstra.

„Jste cílevědomí, ale úplně jinak než my,“ upřesnil.

Mathiasovo cílevědomé monstrum v sobě mělo měkkost. Takový způsob dosahování cílů Mathiase urážel a znejišťoval ho; kupříkladu když se někdo opije a zapomene na sebe, a přesto dosáhne toho, o co původně stál. Mathiasův život však zároveň byl od jisté doby doslova plný slovanských monster a jejich monstrózních prvků. Uráželi ho, ale táhlo ho to k nim. Proto si před necelými šesti lety koupil byt v Praze.

„Neopiješ se, že ne?“ zeptal se Dominiky, zatímco jí doléval.

6.

Do Čech Katharina a Clemens Walterovi v osmdesátých letech vždy jezdili jen na pár dní, malého Mathiase při svých výjimečných cestách za železnou oponu nechávali u Clemensova bratra v Darmstadtu. Žádnému z Walterů přitom v ČSSR nic nehrozilo, dokonce ani Katharině ne; od svatby s Clemensem měla německý pas, v roce 1984 se navíc nechala vyvázat z československého občanství. Nešlo o to, že by do ČSSR nemohli jezdit. Šlo o to, že tam prostě nejezdili. V létě 1988, rok před rozpadem východního bloku, se však Clemens poměrně narychlo rozhodl, že tentokrát do Čech poprvé pojednou všichni tři, přesněji řečeno čtyři, neb do rodiny patřila i desetiletá fenka labradorského retrívra jménem Eila. Jako důvod Clemens uvedl, že Mathiasovi už je devět let, což údajně byl nejvyšší čas, aby malý konečně krom Německa poznal i Čechy, rodnou hroudu své maminky.

S tímhle odůvodněním přitom Clemens přišel docela nečekaně. Navíc nikomu nebylo jasné, jak to spolu vlastně souvisí, Mathiasovy deváté narozeniny a cesta do Broumova, která se tak narychlo musí uskutečnit a která má oproti minulosti trvat nikoli pouhých pár dní, nýbrž tentokrát celé dlouhé tři týdny. Proč jezdit do země, do které se Clemensovi vůbec jezdit nechce? Proč vykonávat tuhle královskou vizitaci, při které král neprožívá nic než těžce skrývané permanentní zhnusení?

„Hájím tím tebe, Katharino,“ říkával Clemens své manželce, když se snažil vysvětlit, proč Čechy nemá rád a proč tam nechce jezdit. „Ta země ti ublížila, Katharino. Vyhnala tě. Nemáš tam být čemu vděčná.“

Protože měl rád Katharinu, nemohl bohužel mít rád Čechy. Už jednou se v Čechách spálila, takže proč se k rozpálené plotně vracet.

Kvůli mé matce? Tolik si Katharina dovolila. Matka, někdo tak významný, jako je člověk, který mi dal život, to je dobrý argument, myslela si. Zvláště když uvážila, jak silný vztah měl ke své mamince Clemens; pravidelně jí telefonoval a jezdil za ní na návštěvy do Hanau. Argument s maminkou ale Katharině nepomohl. A když nepomohl tenhle argument, bylo by naivní myslet si, že pomůže cokoli jiného. Clemens byl továrník, navíc byl o celých čtyřiadvacet let starší než Katharina. Byl zvyklý poroučet a vědět.

A najednou měli z ničeho nic jet do Čech všichni včetně psa. Clemens si cestu vymyslel, to se nikdy před tím nestalo, ale otrávený z ní byl stejně jako jindy:

„Je na čase, vrátit se zas na chvíli do té hrůzy,“ řekl tehdy malému Mathiasovi.

To chyběl asi týden do odjezdu. A pak začaly jejich společné procházky na Neroberg, na kopec kousek nad wiesbadenskou čtvrtí zvanou Nerotal. Otec, syn a Eila. Psa s sebou brávali, jak tomu byl Clemens zvyklý.

„Tvoje matka odtamtud musela utéct, stejně jako odtud předtím hned po válce museli utéct Němci,“ vyprávěl tehdy Clemens. Byl konec června, teplo, Eila si v lese vyřizovala své záležitosti.

„Zbytek, co tam z její rodiny zůstal,“ pokračoval Clemens, „to jsou lidi druhé kategorie. Póvl, který po jejím odchodu neuronil ani slzu. Jediné, co ty podlidi po odchodu tvé matky zajímalo, byly peníze. Snažili se najít způsob, jak by z ní mohli něco dostat. Vnímali ji jako vesmírnou sondu, která tady sbírá bohatství,“ řekl a ukázal dolů na bohatý Nerotal, kde stály jedny z nejdražších nemovitostí v Hesensku. Funkcionalistická vila, kterou si Clemens pořídil ještě se svojí první ženou Hannou, byla jednou z těch opravdu drahých.

Z otcových úst každé slovo znělo věrohodně. Clemensovi už bylo osmapadesát a na devítiletého Mathiase působil trochu jako postava z pohádkového světa. Zpochybnit cokoli, co tento obr řekl? To nešlo. Navíc Mathias podvědomě vnímal, že otec je osou jejich rodiny, zatímco matka je z různých důvodů pátým kolem u vozu. Její přízvuk, kterého se nikdy nezbavila. Fakt, že nikdy nezačala pracovat. To všechno v Mathiasovi vytvářelo dojem, že matčin svět je malý, soustředěný jen na dům a zahradu, zatímco otec jako by dokázal spásat celý vesmír.

Clemens pak svůj monolog skončil tím, že Katharinini příbuzní jsou nuly, kterým bylo úplně jedno, že jim Katharinin odchod může přidělat spoustu problémů, protože vcelku stejně šlo o lidi, kteří kvůli vlastní neschopnosti nemají co ztratit.

Pokud tím posledním tvrzením Clemens myslel fakt, že většina Kateřininy rodiny pracovala rukama nebo obecně na ne zrovna prestižních pozicích, pak měl pravdu. Konkrétně Helena Sadovská, Kateřinina matka a Clemensova vrstevnice byla šičkou v broumovské Vebě, textilní továrně, kterou roku 1856 založil Benedikt Schroll a která byla znárodněna po druhé světové válce. Strýc Karel, bratr Kateřinina otce, pracoval jako technik také ve Vebě; nosil kostkované košile a bekovku, ve volných chvílích s dojemnou trpělivostí maloval broumovské barokní památky. Celkově ale šlo z Clemensovy strany o nespravedlivý odsudek. Kateřinina maminka dceřin útěk oplakala, tehdy ještě spolu se svým mužem, který zemřel jen o rok později, to Mathias ještě nebyl na světě. Kateřina navíc utekla v roce 1977, kdy komunistický režim ještě takové záležitosti bral velmi vážně. Fakt, že o deset let později mnozí z Kateřininých příbuzných pracovali rukama, do velké míry souvisel právě s Kateřininým odchodem, za který by se jim ona samozřejmě ráda nějak revanšovala. Pokud to šlo, posílala jim peníze, v tom měl její manžel pravdu.

Z Clemensova hlediska však Češi byli lidmi, na které si je třeba dávat pozor. Tečka.

Po tom týdnu otcových rozkladů bylo jasné, že cesta do Broumova je cesta za trest. Vůbec ale nebylo jasné, kdo se tou cestou má trestat. Mathias se tam netěšil, ale musel jet.

▴

Na cestu se vydali Clemensovým rok starým volvem model 240 DL Wagon v okrové barvě. Eilu vezli vzadu v upraveném úložném prostoru, který byl od zbytku auta oddělený kovovým rámem s pevnou síťovinou. V druhé polovině kufru pak vyskládali zavazadla včetně velké nafukovací plážové matrace, což působilo až bláznivě, když si člověk uvědomil, že Československo je fakticky vzato nepřátelská země, navíc bez moře.

Samozřejmě šlo o debakl. Mathiasova první návštěva Čech byla ve všech ohledech nepovedená. Měli na ni vyhrazeny tři týdny, z toho dva strávili v Broumově, pak předčasně odjeli domů. V Praze přespali jen jednu noc v hotelu Jalta na Václavském náměstí, a to cestou do Broumova. Při cestě zpátky už jeli přímo.

Bydleli u Heleny na špatně udržovaném statku po odsunutých Němcích na kraji města, kde spolu se Sadovskými žily ještě dvě rodiny. Helena v jejich části statku od smrti svého muže bydlela sama. Místa tam teoreticky bylo dost, soukromí a klidu si ale návštěva moc neužila. Do Broumova se kvůli Wiesbadenským sjela i podstatná část příbuzenstva, všichni ti, kdo najednou neměli strach potkávat se s emigrantkou. Atmosféra roku 1988 už se nedala srovnávat s koncem sedmdesátých let. V roce 1988 mnozí tušili, že změna je na spadnutí. V domku se tudíž pořád něco dělo. Příbuzní snad ze všech koutů Čech chodili v procesích, skoro jako nějaké uvítací výbory. Copak přijela osvobozenecká armáda? Pomalu to tak vypadalo.

Čistokrevná Eila, kterou s sebou předtím Clemens s Katharinou také nikdy nebrali, v Broumově byla jako v jiříkově vidění. Už dva dny po příjezdu se málem nechala pokousat od jednoho místního psa, který podle všeho patřil některé z početných cikánských rodin. Naštěstí to byl jen silnější stisk, kůže zůstala neporušená, vypadlo pár chlupů.

Na koupání došlo jen jednou, na koupališti v deset kilometrů vzdáleném Meziměstí, a do vody vlezl pouze malý Mathias. V plavkách bylo zvlášť dobře vidět, jak je oplácaný. Katharina si musela přiznat, že to je trochu její vina. Vaření moc nedala a Mathias se stravoval všelijak. Především měl rád hamburgery a sladkosti.

Velikou matraci a míč s reklamním nápisem Nivea na koupališti v Meziměstí ani nevyložili z auta. Na zdejším trávníku by obojí působilo absurdně. A pak se na konci druhého týdne stala ta hrozná věc.

▴

Ztratila se Eila. Doufali, že se jenom zaběhla. Zároveň už ale měli špatné zkušenosti s místními psy.

Když zjistili, že Eila není na zahradě, čekali asi hodinu, jestli se sama ukáže. Když už nevydrželi čekat, vydali se ji hledat. Připojil se k nim i strýc Karel. To už byl podvečer, možná něco kolem šesté, no a už asi po půl hodině ji našli. Ležela na boku mrtvá v místní pískovně. Roztažené packy a křečovitě prohnutá v zádech.

Aby toho nebylo málo, musel ji najít zrovna Clemens. Vyváděl. Eila samozřejmě nebyla jen tak nějaký pes. Eila byla členem rodiny.

▴

Clemens chtěl Eilu odvézt zpátky do Wiesbadenu na pitvu. Karel mu to ale nakonec rozmluvil, s převozem mrtvého psa by na hranicích mohly být problémy. Nikdy se tedy nedověděli, jak Eila zemřela. Clemens však trval na tom, že ji někdo otrávil. Možná dokonce někdo z příbuzných. Kdo? Na tom vlastně tak úplně nezáleželo, protože Clemens měl jasno. Za Eilinu smrt podle něj mohla jeho žena. To ona přece spáchala ten neodpustitelný hřích, že se narodila v zemi podlidí a travičů psů. Miloval ji, ale za tohle ji musel nenávidět. S Eilou přece zemřel i kus Clemense, velká část jeho vzpomínek; s Eilou jako by se zřítil spojovací článek mezi jeho první ženou Hannou na jedné straně a Katharinou na druhé.

▴

„Ten pes mě vytáhl z nejhoršího!“ křikl Clemens, když se vraceli do pískovny s dekou, ve které chtěli Eilu přenést zpátky na statek.

Odkazoval tím k faktu, že si Eilu pořídil v době svého rozvodu s Hannou, ale i k tomu, že Eila byla také u jeho seznámení s Katharinou. Seznámili se spolu na Nerobergu v červnu 1978, když tam tehdy Clemens za Eilina doprovodu zpytoval své svědomí. Kateřině Sadovské v té době bylo pouhých čtyřiadvacet.

Nevadilo mu, že to všechno poslouchá i jeho syn. Clemens byl vzteky bez sebe:

„Podívej se, z jakého srabu pocházíš!“ rozhodil Clemens rukama směrem k neopravené fasádě broumovského kláštera, který byl v Broumově a okolí vidět téměř z každého místa. „Měla bys mi být vděčná za to, že jsem si tě vzal! Však se podívej, z jakýho srabu jsem tě vytáhl, jakou milost jsem ti udělal! Němce jste odsud vyhnali a tohle jste dokázali za těch padesát let?! Však vám to tady všechno padá na hlavu!“

To už šli do pískovny pouze oni tři, zatímco Karel a další příbuzní pietně zůstali v domě. Tak to alespoň vypadalo. Když ale Němci přišli po zkratce přes louku k pískovně, už tam viděli Karlovu škodovku. Karel sem s vozem dojel nenápadně, velkým obloukem, jako by se plížil.

Ve skutečnosti chtěl pomoct, Eila vážila dobrých pětadvacet kilo. Zároveň chtěl dodržet alespoň krátkou smuteční dobu a nerušit Walterovi v jejich soukromých chvílích. Na Clemense jeho příjezd k pískovně ale zapůsobil zcela opačně: „Ať vypadne, had!“

Karel naštěstí neuměl německy. Z části také vyslyšel Katharininu prosbu, aby rozrušeného Clemense nebral vážně a aby mu odpustil. Nakonec Eilu naložili a odvezli ve škodovce.

Zakopat ji v Čechách někde na zahradě, to pro Clemense nepadalo v úvahu. Karel slíbil, že ji hned druhého dne odveze do kotelny, kde pracuje jeho známý, a spálí ji tam.

Tím broumovská zastávka skončila. O tom, že by zůstali třeba i jen další den, nemohla být řeč. Vyspali se a brzy ráno po stručném rozloučení sedli do auta a vydali se na jihozápad přes Prahu a hraniční přechod v Rozvadově zpátky do Wiesbadenu.

Ticho přerušil až asi po padesáti kilometrech malý Mathias:

„Můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě, zlatíčko.“

Malý se naklonil k předním sedačkám a nasunul hlavu do mezery:

„Jestli bysme se všichni čtyři ocitli na potápějící se lodi,“ začal přesvědčivě, a dokonce vyzývavě. „Třeba na Titanicu nebo na matraci,“ pokračoval a pohlédl přitom na vteřinu do zavazadlového prostoru, kde cestou sem krom matrace vezli i Eilu. „A kdyby se ta loď nebo matrace začala potápět a kdyby pro záchranu bylo třeba lodi nebo matraci ulehčit…“

Mathias se na chvíli odmlčel, jako by vyčkával s pantoflí v ruce nad pavoukem. Načež řekl:

„Nechali bysme umřít Eilu, žejo?“

„Ne, tvoji matku, tu čarodějnici!“ vykřikl otec a málem při těch slovech pustil volant.

Katharina zůstala klidná.

II. Kateřina a Jan

Kateřina Sadovská, Katka, jak jí tehdy všichni říkali, do Spolkové republiky odešla v roce 1977 s Janem Rabasem, svojí první velkou láskou. Když utíkala, bylo jí třiadvacet a studovala filosofii na pražské univerzitě. Janovi, vystudovanému inženýru, bylo o sedm let víc. Oba pocházeli ze stejné společenské vrstvy, z takzvaných slušných rodin. Slušné rodiny byly v tehdejší Československé socialistické republice zároveň chudými rodinami.

Seznámili se ve sportovním klubu „Sparta ČKD“ v hlavním městě. To bylo Kateřině rovných dvacet. Jan, který se v Praze na rozdíl od ní narodil, byl Kateřininým trenérem tenisu. Zároveň to byl její úplně první kluk, Kateřina s ním přišla o panenství. Stalo se to až v jejích jednadvaceti, možná o rok nebo dva později, než bývalo u dívek z jejích vrstev zvykem. Jan si tehdy na první sex musel počkat dlouhých osm měsíců. Vydržel to, čímž Kateřině podal důkaz o upřímnosti svého citu.

Zatímco Jan byl docela vysoký, ona byla spíše drobná. Vlasy měla rovné, téměř černé. Mohla se pyšnit bezvadnou kůží, po celý rok opálenou, k tomu tmavýma kočičíma očima. Přestože Jan byl o hlavu vyšší, hodili se k sobě, byli pohledný pár. Hráli spolu tenis, koupali se nazí v Berounce nebo na Sázavě. Kateřina si šila šaty, které končily vysoko nad koleny, nebyla žádnou jeptiškou. Pokud chtěl, milovala se s ním. Neměla jediný důvod, proč se sexem dělat drahoty. Janovo tělo jí bylo milé, vonělo jí. Byli si blízcí, věřili si, nemuseli jeden před druhým nic hrát. Když na louce, pak tedy na louce.

S návrhem dát ČSSR vale přišel Honza. Také on v drtivé většině případů slýchal jen domácí formu svého křestního jména, a to i tehdy, kdy se to citlivějším uším mohlo zdát být nepatřičné. Coby student zažil naděje spojované se „socialismem s lidskou tváří“ a pak jejich rázné ukončení invazí států Varšavské smlouvy v srpnu 1968. Politicky se neangažoval, držel hubu a krok; mohl klidně dostudovat, ale československá normalizace, která začala příchodem Gustava Husáka do čela KSČ, ta mu po chuti nebyla. Chtěl za lepším, za svobodou, za penězi.

Tím hlavním důvodem v jeho případě nakonec ale možná nebyla politika, dokonce možná ani chuť zažít svobodu či mít peníze, nýbrž fakt, že Honzovi v době těsně před útěkem už bylo rovných třicet. Byl to dávno dospělý muž. Už žádný malý Honzík, žádný Honza, nýbrž Jan. Jenomže ani po třicítce mu nikdo neřekl jinak než Honzo, familiérně a přátelsky. Honzovi to bohužel znělo jinak. Dělali z něj věčného šmudlu, kluka, který si neměl vyskakovat. A pokud by ani tohle nebyl ten zásadní důvod, proč z Československa odejít, pak tady byl ještě jeden obecně platný: všichni, kdo v ČSSR pocházeli ze slušných rodin a kdo se rozhodli ve stejném rodinném duchu pokračovat, měli fakticky důvod k emigraci.

▴

Vycestovat z ČSSR do zahraničí koncem sedmdesátých let obecně nebylo jednoduché. Čechoslováci na tom v tomto ohledu byli hůř než třeba Poláci. Zatímco polští inženýři, umělci nebo sportovci poměrně běžně měli pas a cestovali na Západ, Češi pro cesty do většiny zemí udržovali systém doložek a výjezdních povolení. Polsko dále mělo dvojstranné dohody s kapitalistickými státy, mimo jiné i se Spolkovou republikou, které se týkaly především výměn v rámci mládežnických organizací. V ČSSR byl režim přísnější, což ale neznamenalo, že by výjezd byl úplně nemožný; i československý režim musel aspoň do určité míry držet krok s realitou.

Všechny ty informace o Polsku (včetně dovětku o kontaktu s realitou) měl Jan od svého polského kamaráda Adama Kuczeka. Obsah onoho dovětku je přitom zároveň tím nejvýstižnějším popisem jeho autora. Adam Kuczek byl ukázkový příklad toho, jak vypadá člověk, který drží krok s realitou.

Adam do Německa odešel už o rok dřív, na jaře 1976. S Janem se znali přes tenis, přes přátelské zápasy komunistických mládežnických organizací. Byl to Adam, kdo Janovi s Kateřinou poradil, jak si vyřídit potřebné papíry. Adam nejenže tohle všechno dokázal zjistit, mimo jiné i od českých emigrantů ve Frankfurtu, on dokonce dokázal dostat docela detailní popis podvratné akce přes tenisové kontakty z Hesenska až do Prahy. Na papíře, černé na bílém. Bylo v tom hodně chvastounství a zbytečného rizika.

První příležitost k útěku se Janovi s Kateřinou naskytla už asi po třech měsících od začátku plánování. Šlo o zájezd na turnaj do jugoslávského Splitu. Dostali cestovní pas. Jan s Kateřinou se rozhodli, že příležitosti využijí a že už se do Čech od Jadranu nevrátí. Na překročení hranic z Jugoslávie do Rakouska přitom měli připraveno hned několik variant včetně přechodu přes zelenou hranici. Nakonec jim už napoprvé vyšla ta úplně nejhladší.

Odjeli půjčeným vozem ze Splitu do Záhřebu, vůz opět zařizoval Adam. V Záhřebu pak zašli na rakouský konzulát, který se nacházel v poklidné vilové čtvrti severně od centra, a za velké peníze, jak jim to tehdy přišlo, si koupili tranzitní víza přes Rakousko. Použili při tom tradiční argument: jsme turisté z ČSSR, vracíme se do vlasti a chceme to vzít zkratkou přes Rakousko, místo oklikou přes Maďarsko. Úředník se na ně chápavě usmíval, stejnou lež slyšel už stokrát. Dostali razítka do pasu a Rakušané jim popřáli šťastnou cestu. Pak už se vydali po dálnici do Mariboru. Na hranicích se celníci obou zemí jen podívali do pasů a zkontrolovali víza. Za chvíli už se Jan s Kateřinou procházeli po Štýrském Hradci. V ohrádce u restaurace, která měla stoly až na chodníku, ležely na zemi koberce. Jan s Kateřinou dělali, že je to nepřekvapuje.

Ve Vídni na dané adrese vrátili auto, které pravděpodobně opakovaně sloužilo ke stejným účelům, a na německém velvyslanectví požádali o azyl v Německu. Adamovi v té chvíli dlužili tři sta marek.

▴

Dostali umístění do uprchlického tábora Zirndorf u Norimberku. Poláci na tom i v tomhle ohledu byli lépe než Češi. V Německu pro Poláky až do konce sedmdesátých let povinnost pobytu v uprchlickém zařízení neplatila. I tohle Adam ale dokázal zařídit. Jan s Kateřinou nakonec v Zirndorfu strávili jen asi měsíc a půl. Po propuštění z tábora odjeli vlakem z Norimberku do Frankfurtu, kde už na ně čekal Adam.

Jan začal trénovat tenis v Offenbachu, v jednom z frankfurtských předměstí. K místu v klubu mu samozřejmě dopomohl Adam Kuczek.

▴

Byl to Jan, kdo uměl německy, to on měl ve Frankfurtu svůj kontakt. Začátek společného německého pobytu měl být v jeho režii, Kateřina ho věrně následovala, vzhlížela k němu. A Janovi se dařilo. Místo, které mu slíbil Adam, skutečně dostal. Přinejmenším stejně důležitý byl další jeho úspěch, fakt, že sobě a Kateřině dokázal zařídit bydlení. Přesně tak, jak tvrdil.

Šlo o městský byt na jedné z vedlejších ulic v Offenbachu. Měl výměru čtyřicet metrů čtverečních a skládal se z jednoho pokoje, chodby s rohovou kuchyňkou, koupelny a toalety. Byl součástí bloku sociálního bydlení z padesátých let; podobných bloků v době rychlého ekonomického rozvoje ve Spolkové republice vznikly tisíce. V prakticky stejném bytě o stejné rozloze žili Kateřina s Janem i na sídlišti Jižní město v Praze, když tam o něj coby mladý bezdětný pár zažádali. Na své nové německé poměry si však ani jeden z páru nestěžoval. Ten hlavní rozdíl oproti životu v Praze přece neměl spočívat ve výměře či v lepším nábytku, nýbrž ve faktu, že všude kolem za zdmi bytu vládla svoboda a ekonomický dostatek. Ani Jan, ani Kateřina nebyli natolik naivní, aby si mysleli, že po měsíci budou žít ve stometrovém bytě v centru Frankfurtu. Byli mladí. Teprve po příchodu do Německa tohle označení začalo dávat smysl.

▴

Offenbach byl samostatným městem, pátým největším v Hesensku, fakticky ale fungoval jako jedno z chudších předměstí Frankfurtu. Město leží na levém břehu řeky Mohan, na dohled od západněji položeného obchodního a bankovního centra Německa. V minulosti byl Offenbach významným kožedělným střediskem, v sedmdesátých letech ale musel jako jedno z prvních měst v Německu čelit strukturální proměně průmyslu, když zde kožedělná výroba zanikla. Šlo by říct, že v době, kdy do Offenbachu přišli Kateřina s Janem, se ještě stále jednalo o čtvrť dělníků, doplněnou o emigranty, většinou z Polska. Jan ale Offenbach vnímal trochu jinak, konkrétně jako čtvrť pro začátečníky.

Že se budou aspoň po určitou dobu živit rukama, Kateřina s Janem vnímali jako samozřejmost. Jan sice vystudoval strojní inženýrství, po příjezdu do Offenbachu se ale proměnil ve stroj na tenis. Byl v plné síle, zároveň už mu ale bylo třicet.

Klub s názvem „Oberrad 05“ sídlil v areálu mezi sídlištěm a řekou Mohan, dvě stanice S-Bahnem od jejich domu. Jan se těšil, že bude učit studenty, jeho klientelou nakonec ale byli padesátníci a padesátnice. Překvapilo ho to. Stejně tak ho překvapil fakt, že v Německu se podle všeho podařilo to, o co se v ČSSR jen marně snažili: tenis v podání padesátiletých německých pánů, na první pohled nijak bohatých, působil jako přirozeně lidový sport, zatímco v Praze, když hráli Češi, tenis přes všechnu snahu působil jako sport pro měšťáky. Jan si na svoji klientelu nestěžoval, ale po svém pracoval na tom, aby mohli s Kateřinou co nejdřív jít jinam, za řeku, do lepší čtvrti. Počítal s tím, že Offenbach skutečně bude jen přestupní stanice.

Kateřina věc vnímala trochu odlišně. Upřímně řečeno, Jan přes řeku do lepší čtvrti chtěl víc než ona, totéž ostatně platilo už doma v Praze v případě chuti odejít do Německa. Kateřina by se svým milým dokázala být šťastná tam i tady, ale rozuměla tomu, že Jan má svůj sen. Šla s ním z Čech, šla by s ním do lepší čtvrti za řekou. Byla z té myšlenky dokonce nadšená, kvůli Janovi, aby mu udělala radost. To byl pravý důvod: byla nadšená, aby ho potěšila, její potěcha ale neměla nic společného s pomocí či ulehčením, nemělo jít o berličku, kterou Janovi nabízí, či o nějakou formu milosrdné lži; Kateřina byla přesvědčená o tom, že Jan je silný člověk, který žádné takové opory nepotřebuje. Vnímala ho bezmála jako pána všehomíra, jako krále sedícího neochvějně na svém trůnu v jakémsi permanentním nulovém nastavení; nic se ho nedotkne, nic mu neublíží; jediným pohybem, který jeho duše dokáže vykonat, podle Kateřiny bylo povyražení, zlepšení oné jinak permanentně dobré nulové nálady.

Jenomže Jan byl už po dvou týdnech v Offenbachu čím dál podrážděnější. Jeho nálada se zhoršila. Spěchal, Kateřina ho najednou nepoznávala. Jako by vůbec nedokázal vnímat čas a jeho přirozené plynutí. Najednou neměl trpělivost. V klubu hrál do úmoru s nahým zpoceným hrudníkem tenis, doma pak stejně zběsile a taktéž s rozhalenou nebo nahou hrudí souložil s Kateřinou, a to tak často jako nikdy předtím. Po sexu pak opakoval: „Nechci tady zestárnout!“ Jako by souloží s Kateřinou přetočil hodinky alespoň o pár minut nazpátek.

„Však jsme tady chvíli,“ odvětila mu.

Byla polovina září 1977, teplé slunečné počasí. Otevřenými okny do bytu stoupaly zvuky městského ruchu: cinkání tramvají, rozjíždění a stavění vozů před přechodem pro chodce, občasné troubení.

Kateřina stála u maličké kuchyňské linky a krájela jídlo. Na sobě měla Janovu košili, dole jen kalhotky. Před chvílí se spolu milovali, její pokračující exhibice neměla působit svůdně; krátké do zadku zaříznuté kalhotky a zpola rozhalená košile v Kateřinině vnímání představovaly vzpomínku na předchozí chvíle, nikoli výzvu k jejich opakování. Kateřina svým oblečením po vzoru královny Koloběžky chtěla říct, že si váží vztahu s Janem a že si hýčká to, co se dělo před čtvrt hodinou; nechť to nikdy neodezní! Nešlo jí o smyslnost, nýbrž naopak o cosi neposkvrněného, éterického, nábožného. Nesváděla ho, jen mu znovu jiným způsobem vyjadřovala vděk.

I Jan u stolu v teplém zářijovém odpoledni seděl téměř nahý, zatímco čekal, až Kateřina připraví večeři. Na sobě měl jen tmavomodré trenky. Doma v Praze ho takto viděla málokdy, po příjezdu do Německa však košili odkládal čím dál častěji. Kateřina se domnívala, že Janova chuť ukazovat hruď nesouvisí s krásným slunečným počasím, nýbrž s jejich nově nabytou svobodou. Když na něj v takových chvílích pohlédla, měla pocit, že nevidí Janovu vysportovanou hruď, ale rovnou jeho plíce, které nyní po dlouhé době nesvobody konečně volně a zhluboka dýchají.

„Jo, jsme tady chvíli. Ale jsou tady starci!“ řekl nesouhlasně od stolu. „Jo, nám je třicet,“ pokračoval. „Ale zřejmě je možný tady ztvrdnout do šedesáti. Vidím to v klubu. Nechci,“ řekl stručně. „Díky, ale nechci.“

Kateřina se zamyslela. Ve vztahu platila za teoretičku, zatímco Jan byl praktik. Celá ta úvaha ji možná příliš nezajímala, ale hodlala Janovi poskytnout co nejvíce hlubokomyslných podnětů. Měla to být odměna z její strany, vynahrazení Janových zásluh.

„Jenomže oni jsou odsud, Honzo,“ řekla tedy. „Chápeš? Ale my jsme odjinud, Honzo. S námi je to úplně jinak. Přišli jsme a od té chvíle se nezastavíme. Jsme a budeme jako na houpačce,“ řekla zaujatě, k Janovi se při tom ale ani na vteřinku neotočila. Dál krájela mrkev. I ohlédnutí by vnímala jako výraz neodpustitelné zahálky. „Přišli jsme, vytrhli jsme se z kořenů, vychýlili jsme jakési kyvadlo, rozhoupali jsme loď, Honzo.“

Na dvě vteřiny se odmlčela a pak pověděla: „Vzmach. Vzchopili jsme se. Pokud bychom se narodili tady, dopadli bychom jako oni, dopadli bychom tady,“ mluvila dál zaujatě, aniž ale změnila frekvenci krájení, natož aby v krájení ustala. „Hodili jsme naše životy pod úhlem, Honzo, na rozdíl od zdejších a na rozdíl od našich, co zůstali doma, takže naše životy nedopadnou tam, kde začaly, nýbrž někde jinde, za nějakou řekou, za Mohanem,“ řekla a poprvé ustala v krájení a podívala se na Jana. Ukázala nožem chodbou ke vchodovým dveřím, přibližně na severozápad, kde byl za řekou Frankfurt.

„Ty koneckonců můžeš do Frankfurtu přes tu řeku doplavat,“ dodala a ukázala nožem o kus vedle, směrem k nahému hrudníku svého milence.

Když s tím prohlášením začala, považovala ho za bezvýznamnou průpovídku, odkazující k jeho připravenosti na skok do vody. Jakmile ale došla až k tečce, zaváhala. Ta věta jako by najednou odhalila jakýsi skrytý význam, Kateřininu pochybnost, zda Janova odhalená hruď skutečně vyjadřuje pouze jeho štěstí z úspěšného doputování ke svobodě. Její věta nakonec vyzněla jako výčitka.

Jan nereagoval, pravděpodobně tón Kateřininých slov přeslechl. Nezajímal se o něj. Listoval u stolu materiály z klubu.

Kateřina mezitím v tichu přemýšlela o své rodící se podrážděnosti. Od teď tedy budeme podráždění oba? Co je to za zmatky? A co ji vlastně mohlo iritovat na obyčejném vysedávání u stolu nahoře bez?

Z domova si vzpomínala na holé hrudi sportovců, dělníků, úderníků. Komunismus holou mužskou hruď využíval k odkazům na budoucnost. Stejně jako představovala Janova holá hruď připravenost ke skoku do vody, přes níž by šlo přeplavat z relativně chudého Offenbachu do bohatého Frankfurtu, komunistická ikonografie s pomocí holých mužských hrudí vyjadřovala odhodlání ke skoku do budoucnosti. Odhalená hruď signalizovala hrdost, připravenost na náraz mohutné vlny. Tou vlnou přitom mohla být vlna imperialistů, záškodníků či vůbec komplikací. V každém případě se jednalo o vlnu, kterou člověk bude muset přestát, ba co víc, přestát ji a zároveň i přes odpor postupovat kupředu. Holá hruď v tomhle svém užití znamenala odhodlání, touhu, čistotu úmyslů, snad až naivitu nově zrozeného komunistického člověka.

Ať už šlo o hruď sportovce, dělníka, úderníka, vždy se jednalo o hrudi připravené na náraz všeho budoucího, o hrudi silné a hrdě vypnuté. Signalizovaly otevřenost životu a jeho výzvám. Na tom přece nebylo nic k odsouzení, na téhle obdivuhodné frajeřině, na tomhle hrdém životním postoji!

Krom toho ale existovaly i jiné holé hrudi. Kateřina by jim asi řekla každodenní. Taková holá hruď už neodkazovala k budoucnosti, nýbrž k přítomnosti a k jejímu úmoru. Holé hrudi cikánských kopáčů, které znala z Broumova.

„Král je nahý,“ řekla z ničeho nic.

Jan ji nevnímal. Jeho zájmy v těch chvílích byly jiné a stejně tak jeho holá hruď odkazovala ještě k něčemu jinému než k tomu, na co toho dne při krájení mrkve pomyslela Kateřina.

Co Jan v těch chvílích prožíval, přímo souviselo s Adamem Kuczekem.

▴

Adam Kuczek v Offenbachu už po půl roce nechal tenisu a začal pracovat jako řidič pro jednoho německého importéra ovoce. Nejčastěji s firemním tahačem značky Mercedes jezdil na trase Offenbach–Hamburk, kde se z lodí vykládaly kontejnery. Bylo mu dvaatřicet, o dva roky víc než Janovi, o devět víc než Kateřině. Měřil sotva 170 centimetrů a trpěl nadváhou. Do Německa odešel sám, asi po roce si ale našel přítelkyni, s níž od té doby bydel v pronajatém městském bytě v Offenbachu. Adriana byla Němka, ale její rodiče byli polští vysídlenci z doby těsně po druhé světové válce. Narodila se v roce 1946 ve Frankfurtu, její rodiče z Polska odešli o pouhý rok dřív. Adrianina maminka zemřela na začátku sedmdesátých let na rakovinu. O rodinný podnik, bar Pantha Rei u offenbašského vlakového nádraží, se od té doby staral a provozoval ho Adrianin otec Mariusz. Adam do baru u nádraží občas přivezl bedýnku se zeleninou.

Adam byl shánčlivý člověk. Na svých pracovních cestách v kabině firemního tahače zažíval pocity shánčlivého a moudrého výletníka. Myslel si o sobě, že už brzy dokáže obehrát celé Německo. Rozhlížel se kolem sebe, zatímco kroutil volantem, a větřil příležitosti. Byl přístupný všemu, co k němu přicházelo. Na benzínových pumpách si kupoval pornočasopisy. Přestože doma v Offenbachu na něho čekala pohledná Adriana, štíhlá a vysoká brunetka, Adam si jednou měsíčně v Hamburku zaplatil prostitutku. V podnikatelském duchu své aktivity dále rozšiřoval. K sexu s německou či holandskou prostitutkou si přiobjednal dva gramy hašiše, k časopisům od pumpy přibral pornofilmy, dále vibrátory a další pomůcky z hamburského sexshopu. Nákup rozdělil na dvě části. Tu menší ponechal v domě, ta měla sloužit jemu s Adrianou. Tu větší část kořisti zamýšlel distribuovat skrze Mariuszův bar. Spoléhal přitom nejen na fakt, že dovezené kusy mohl prodávat za nižší ceny, než za jaké se podobné zboží prodávalo ve Frankfurtu, nýbrž i na prostředí baru Pantha Rei, které k rozprodeji považoval za bezmála ideální. A to i přes nízkou kupní sílu zdejších klientů.

Jan Rabas pro Adama Kuczeka představoval kořena, byznys, tři sta marek za zprostředkování cesty do kapitalistické ciziny. Přátelství s Janem pak pro Adama bylo bonusem, dokonce dvojnásobným, neb Janova přítelkyně Kateřina byla podle Adama krasavice. Myslel si na ni a chtěl se s ní vyspat. Na Jana by při tom Adam nebral nejmenší ohled.

Adam s Adrianou pro mladé Čechy představovali v prvních týdnech záchytný bod. Jan do tenisového klubu nastoupil v polovině srpna, jen pár dní po jejich příjezdu, což byla Adamova zásluha. O měsíc později Adam našel práci i Kateřině. Mohla nastoupit jako servírka v Pantha Rei.

▴

Klientelu baru tvořili polští a němečtí dělníci z Offenbachu. Čas od času ale denní bar, kde za pultem nejčastěji stával sám starý Mariusz Kott, jemuž pomáhala jeho dcera Adriana, pohostil i bohatší přespolní zákazníky. V případě Offenbachu a baru Pantha Rei se jednalo spíše o zákazníky zpoza řeky než zpoza pole.

Vývěsní štít baru byl firemní, dodal ho pivovar Clausthaler. K dostání byly obložené housky a chleby, párky s hořčicí, studený smažený řízek s bramborovým salátem, a především pivo podávané ve firemních sklenicích na stopce. Tyto vytáhlé sklenice a jejich stopky v celém baru jako jediné odkazovaly ke světu za řekou, k frankfurtským výškovým stavbám, k centru německého finančního dění, k luxusu. Jen tyto sklenice jako by se snažily, vypnuté na špičkách, pohlédnout dál, k lepší budoucnosti, k zítřkům plným hojnosti. Jen tyto sklenice. A samozřejmě Adam s Adrianou. Dvě surikaty mezi dělníky skloněnými nad bramborovým salátem.

Adriana, oblečená v černých šatech s bílou zástěrou, odnášela sklo a utírala stoly. V tmavých vlasech měla vetknutu bílou čelenku. Adrianiny vlasy byly podobné těm Kateřininým, byly stejně tmavé a rovné. K tomu pivo, tlachy a hecování. Ti, kdo by v jiné situaci nikdy nepomysleli na to, že domů pořídí anální kolík, měli si ho dle Adamova kalkulu pořídit v baru Pantha Rei.

Pro Adama Kuczeka tohle všechno dohromady tvořilo svobodu. Ráj na zemi, jak rád říkal.

▴

Kateřina v baru nastoupila v době, kdy Adam své plány začínal uskutečňovat. S Adrianinou pomocí se mu podařilo přesvědčit starého Kotta a ve skladu teď krom piva a bas s limonádami stálo i pár beden s vibrátory a s německými, francouzskými, holandskými či dánskými pornočasopisy, jako byly Color Climax, Lolita či Lui.

Právě jeden z těchto časopisů schovával v papírech z tenisového klubu Jan Rabas ve chvíli, kdy od stolu celý nervózní mluvil s Kateřinou o tom, že se bojí zestárnutí v Offenbachu. Jeho holá hruď v těch chvílích odkazovala k pornografickému vytržení, a především k nevyřčeným a nenaplněným touhám.

▴

Jan Rabas před Kateřinou spal s více než desítkou žen či dívek. Uměl to s nimi, stály o něj a Jan se lásce nebránil. Kateřina pak byla jeho zatím poslední, ani jednou ji nepodvedl. Byl to silný a docela vysoký muž, něco kolem sto osmdesáti centimetrů. Pohledný, usměvavý, s hustými hnědými vlasy.

V porovnání s Adamem Kuczekem byl Jan krasavcem, který před lidmi nemusí dělat blázniviny, aby je zaujal a aby mu díky odehraným cirkusovým číslům spadlo pár drobků ze stolu. Tak tomu alespoň bylo při všech jejich setkáních na půdě socialistických zemí, ať už na turnajích v Krakově, Praze nebo ve slovenských Tatrách. Jan byl odměřený, vždy lehce ironicky udivený, zatímco Adam šaškoval.

Pravda, Adam se už v Krakově k Janovi občas dokázal chovat i jinak, konkrétně jako světák, všeználek a starší nevlastní bratr. Zvláště v Polsku, kde byl doma, a zvláště když se připil. Ale i tehdy jim oběma muselo být jasné, že skutečnost je jiná. Obtloustlý Adam i v kontextu svého tenisového oddílu působil jako kuriozita, veselý kumpán, kterého nikdo nebral úplně vážně. Vystudoval střední odborné učiliště spojů, po škole pracoval na stavbách. Silákem byl jen do té doby, dokud mu to jeho okolí dovolilo, dokud to jeho okolí bavilo. Byl silákem, když se šlo ven, do baru Alchymia v Kaziměři nebo když se táhlo lesem k Piłsudského mohyle nebo na Planty. Jenomže tohle všechno bylo druhořadé, to hlavní se dělo až pak, když rej utichl. A tehdy, v tichu, to byl vždy Jan, kdo začínal kralovat, kdo líbal ztichlá a vážná dívčí ústa, zatímco Adam šel domů sám, smutný šašek po zatažení opony. V Německu se ale gard otočil. Jana dokonce později, když skončil jeho vztah s Kateřinou, napadlo, že Adam ho do Německa vytáhl z pomstychtivosti.

Nebýt Adama, skutečně by do Německa asi nikdy neodjeli. Jenomže Adam ve svých dopisech, psaných podivuhodnou směsí polštiny, češtiny a němčiny, doslova naléhal, ať přijedou, že na ně v Německu čeká ráj na zemi.

▴

Když pro ně Adam tehdy po jejich příjezdu přišel na nádraží, Jan ho málem nepoznal. Byl pěkně oblečený, vlasy měl upravené, zastřižené na krátkou patku. A když o čtvrt hodiny později Adam odemykal dveře svého bytu, kde měli Češi na matracích strávit přechodnou dobu, než si seženou vlastní bydlení, a když pak Jan pohlédl z chodby do kuchyně, kde u sporáku stála krásná tmavovlasá hospodyňka, štíhlá a vysoká brunetka, Janovi definitivně spadla čelist.

Sotva s Adamem na chvíli zůstal sám, hned se instinktivně pokusil vrátit věci do starých kolejí:

„Slušný, Kuczek! Paša, polskej velkostatkář, bafuňář, všechno v jednom,“ řekl Jan co nejhlasitěji a dloubl přitom Adama loktem.

Jenomže tohle dloubnutí do malého píva najednou nefungovalo. Jan si musel přiznat, že jeho gesto, kterým se Adama pokusil upozornit nejen na svoji výšku a svůj ukázkový forhend, ale i na celkovou nedůležitost všeho kolektivního, všech posezení ve čtyřech a vůbec všeho, co se děje mimo milenecké ložnice, vyznívá do prázdna.

„Co na tobě vidí?“ zeptal se Jan a ukázal ke dveřím do obývacího pokoje, kde seděly Kateřina s Adrianou, zatímco muži kouřili u okna v chodbě.

„Nic proti, Kuczek, jsi fešák,“ pokračoval Jan. „Ale přece jenom…“

Jan se odmlčel. Poodstoupil o krok a zahleděl se na Adamův pupek.

„Bez předsudků, ale jsi tlusťoch,“ pověděl. „A tenis hraješ dost mizerně.“

Adam na sobě měl modré džíny, světle hnědou košili s červenou výšivkou vpředu pod nárameníky a tmavě modrou džínovou bundu rovného střihu s délkou do pasu. Na hrudi mu na košili ležel silný měděný řetízek s přívěskem slona, pravé zápěstí obtáčelo čtvero stříbrných a měděných náramků. Na prsteníčku téže ruky seděl prsten s masivním tmavě žlutým kamenem. Byl o hlavu menší než Jan, přesto jako by v těch chvílích tvořil osu Janova života; jakousi krátkou osu s velkým průměrem, snad tedy spíše jakousi kruhovou platformu, špalek či vyšperkovaný létající talíř.

„Vážně? Mizerně, říkáš? Myslíš, že mi to nejde?“

Adam zvedl ruku, založil prsty v pěst a zlehka udeřil Jana do břicha:

„Adriana si myslí, že hraju dobře,“ řekl sebejistě a ukázal Janovi, aby se k němu naklonil.

„Šukáme denně,“ pověděl Adam ztišeným hlasem. „Často víckrát,“ dodal. „Tedy pokud nejsem na cestě, to pak musíme šukat každý zvlášť,“ řekl naoko smutně.

Když pak viděl, že Jan neví, jak má na jeho slova reagovat, dodal ještě:

„Svoboda, Honzíku! Chápeš? Proto jsi přišel i ty, ne snad? Ráj na zemi, říkal jsem ti to,“ pověděl a zhasil cigaretu v malém skleněném popelníku s reklamním nápisem „Bar Pantha Rei“, který stál na okenním parapetu.

„Něco ti ukážu,“ řekl teď Adam. „To hlavní,“ dodal. „Svobodu, její pravou podstatu. Sedneš si z toho na prdel, chlapče.“

▴

Došlo na to už druhého dne, sotva dívky někdy po deváté ráno odešly z bytu. Adriana tehdy na Adamovo přání vzala Kateřinu do města, podívat se na obchody. Uměla docela dobře polsky, něco znala od rodičů, zbytek pochytila od Adama a od dalších offenbašských Poláků. Na žádné velké rozhovory v češtině to sice nebylo, v těch prvních dnech po příjezdu Čechů se ale Adriana kvůli Adamovi přece jen snažila.

Adam Honzovi nalil sklenici whiskey a ukázal mu ke koženkové pohovce: „Pěkně se usaď, mistře!“

„Máš mistrovský forhend, je to tak?“ ujistil se Adam a zvedl při těch slovech ruku s prsty stočenými tak, jako by v nich svíral tenisovou raketu. Pak zvednutou rukou se zaťatými prsty několikrát mávl nahoru a dolů. „Pevný stisk, Honzo, a správné pohyby. Však počkej,“ řekl a přešel od pohovky k nábytkové stěně.

„Slyšel jsi někdy o videu? Sony Betamax. Říká ti to něco, Honzo?“ zeptal se a ukázal k přístroji stojícímu hned vedle televizního přijímače na dřevěné skříňce opatřené zdobným kovaným madlem. Odtáhl posuvná dvířka, vyndal ze skříňky jednu z kazet a zasunul ji do přehrávače.

▴

Byl to okamžik znovuzrození. Třicetiletý Jan Rabas podruhé přicházel na svět, zatímco se v přehrávači jeho krakovského přítele odvíjel magnetický pás. Tentokrát však šlo o zcela jiný svět než byl ten, na který byl Jan Rabas zvyklý.

Tak především šlo o svět zalidněný. Jan v těch prvních minutách, kdy sledoval děj na obrazovce, zažíval pád jakési dosud neprůchodné bariéry a do jeho života teď zpoza této hranice vstupovaly stovky a tisíce mužů a žen, přestože na obrazovce ve skutečnosti byli přítomni jen jeden mladík a jedna dívka, k nimž se po chvilce přidal ještě jeden chlapec. V typicky dívčím pokoji, jak ho zachytila kamera, leželi na posteli všeho všudy tři lidé, Jan však v těch chvílích měl zorničky roztažené tak mocně, že by do nich mohla vstoupit celá čínská armáda. Fixoval očima obrazovku, ale jeho mysl a obzory se rozevíraly do plné šíře.

Adam, který zůstal stát u pokojové stěny, si řekl o Janovu pozornost. Pak na svého druha s úsměvem na tváři kývl a pověděl:

„Ještě počkej. Ráj na zemi,“ zopakoval už poněkolikáté a pohlédl rychle na Janovy kalhoty, v nichž se pod poklopcem dělala boule.

Jan byl u vytržení, zároveň ale prožíval cosi ponižujícího a odporného.

„Hnus,“ vyštěkl tlumeným hlasem na Adama. V tónu, jímž ta slova pronesl, ale nebylo obsaženo skutečné zhnusení. Spíše odpor k až neuvěřitelně silné moci.

Po dalších deseti vteřinách ejakuloval do spodního prádla a do kalhot. Bez pomoci své či jiné ruky, bez penetrace, bez kuřby. Něco takového se mu stalo naposledy v patnácti letech. Žádný člověk a žádný režim ho dosud neponížili víc, než to udělal Adam Kuczek a jeho video.

▴

Rychle se stal na pornografii závislý. Co rychle, v podstatě okamžitě. Začal časopisem Color Climax, pornočasopisem od téže produkční společnosti, která vyrobila i Adamův film. Nedokázal se od něj odtrhnout, listoval jím, kdy to šlo. Vždy mu u toho stál penis, často to musel skrývat.

Co ho udivovalo – dokázal tímhle časopisem listovat i jen chvíli po tom, co se udělal na břicho své milé Kateřiny. Mohla se před ním producírovat po kuchyni nahá, nic to s ním nedělalo, jak by taky, když se před chvílí udělal, byli spolu přece už pár let, znali se, počáteční vzrušení trochu odeznívalo, na tom nebylo nic divného, takhle se před ním producírovala už v Praze a ani tam to s ním nic nedělalo, když byl ukojený, jenomže… Teď se před ním producírovala nahá, nic to s ním nedělalo, ale ten časopis, který skrýval v materiálech z klubu, ten ano. Nechápal to, prožíval s tím časopisem skutečnou vášeň, možná úplně první v životě. Po chvíli už listování dál nevydržel a vydal se přes kuchyni za Kateřinou. Chytil ji, svlékl, ale… To bylo z nouze.

Kateřina si myslela, že možnost svobodně dýchat Janovi dodala chuť na sex, chuť užívat si, skutečnost ale byla vlastně přesně opačná. Spali spolu sice mnohem častěji než v Praze, to byl fakt. Zároveň ale platilo, že Jan měl chuť na všechno jiné, jen ne na klasickou soulož s Kateřinou.

Po časopisu Color Climax přišla řada na pornokino u frankfurtského nádraží. A když si pak vydělal první peníze v tenisovém klubu, zašel poprvé v životě do veřejného domu hned vedle pornokina. Co na tom všem bylo paradoxní, byla skutečnost, že Jan svým způsobem na všech těch místech – při listování časopisem a masturbaci na veřejných záchodcích, při návštěvě prostitutky, při masturbaci v pornokině – svým způsobem stále myslel na Kateřinu. Svým novým způsobem.

▴

Ale nezvládl to, přestože se každý den a před každou souloží odhodlával. Nedokázal k ní udělat ten důležitý krok, nedokázal překročit propast. Jediné, na co se zmohl, byla špetka násilí. To se stalo asi dva týdny po přestěhování do jejich prvního německého bytu. Tehdy mu pomohl alkohol, ale výsledek ani zdaleka neodpovídal jeho plánům. Ani sedm piv za Jana nedokázalo udělat to, co musel udělat on sám.

Jejich milování se nikdy neobešlo bez předchozího rituálu, byť by byl jakkoli krátký, byť by dokonce byl pouhým okem nezbadatelný. Kateřina se s ním i v Německu vyspala, kdykoli chtěl. Na tom se nic nezměnilo a nemusela se u toho v nejmenším přemáhat, naopak, užila si, a to i felaci, i cunnilingus, nic z toho pro ně nebylo tabu. Nos v takových případech chvílemi měla kousek u Janovy zadnice, nevadilo jí to, jindy zas Honzův jazyk zašel až k její černé dírce. To se zastyděla, ale za chvíli už slastně sténala a vytáčela pánev. Byli k sobě otevření, ale každému jejich milování skutečně musely předcházet úplně miniaturní námluvy. Byla to Kateřina, kdo rozhodovala, jak se s jejím křehkým tělem bude zacházet. A Jan se pak po celý čas soulože chvěl úzkostí, že ho Kateřina zastaví a odmítne. Chvěl se sice jen velmi lehce, ale přece jen. Neuměl si ji přirozeně vzít.

Jeho uctivost nebo strach se postupně měnily v absolutní odcizení.

▴

Kateřina si Janovu sílící málomluvnost a rozladěnost kladla za vinu. Aby si ho udobřila, cupitala za ním jako husička. Vařila, nosila mu obědy do klubu, poctivě pracovala v baru Pantha Rei. Pokud šlo o sex, toho najednou zásadně ubylo. Po té ojedinělé alkoholové souloži, během níž se Jan s jen velmi rozpačitým výsledkem pokusil o reprodukci toho, co vídal v pornokině a co do jisté míry zvládl s prostitutkou, už spolu vlastně až do rozchodu téměř nespali.

O jeho vášni tehdy ještě nevěděla a stejně tak neměla tušení, že se sklad baru, ve kterém už více než měsíc pracuje, pomalu díky Adamovi plní pornografií a erotickými pomůckami. Adam to před ní nijak zvlášť netajil, zároveň se s tím ale nechlubil.

Ke krabici s časopisy ji nakonec navedla až Adamova přítelkyně. Adriana se tou akcí asi chtěla někomu pomstít, nebo možná chtěla někoho odměnit. Kateřina netušila, zda jedno či druhé, a ani po tom nepátrala. Adam v těch týdnech hodně pil, mezi ním a Adrianou se mohlo stát cokoli. Výsledek ale byl jasný: před Kateřinou Sadovskou jednoho dne v březnu 1978 ležel rozevřený časopis Color Climax číslo 2/1978. Obálka zachycovala dva teenagery v pozici 69.

▴

Kateřina podobné časopisy nikdy neviděla, v Čechách dokázali uspokojivě žít i bez nich. Pokud by se jí někdo v Čechách zeptal, jak si představuje jejich obsah a jak by na něj asi reagovala, Kateřina by v rámci své představivosti popsala obrázky mnohem decentnější, než byly ty, které později našla ve skladišti baru Pantha Rei. A svoji odhadovanou reakci na hypotetické obrázky by popsala jako zhnusení. Ale v obou ohledech se pletla. Pornografie ji neurážela. Dokonce v těch obrázcích krom světské radosti ze života dokázala vidět i jakýsi setrvalý filosofický údiv a až nábožnou úctu k široce pojaté kráse. Vyplazený ženský jazyk, rámovaný svátečně rudými rty, z jehož špičky visí dva zčásti se proplétající provazce spermatu, přičemž sperma s větší viskozitou kolegiálně přidržuje sperma řidší. Pro Kateřinu to byl svým způsobem umělecky hodnotný záznam o lidských tužbách a bolestném smutku nad plynutím času a pomíjivostí života.

Trochu ji to samotnou překvapilo, ale Kateřina tehdy prostě přijala Adamovy magazíny jako fakt. Zhmotnily a symbolizovaly západní svobodu a kapitalistický svět. Snažila se s novými podmínkami sžít.

Umývala nádobí a sklízela stoly. Přemýšlela při tom o svých věcech. S Janem spolu nespali, místo toho se často i mimo bar vídali s Adamem a Adrianou. Vařili a zvali se vzájemně na jídlo. O volných dnech zajeli na výlet. Adam měl zánovní opel, Jan si z prvních vydělaných peněz pořídil starší volkswagen.

Koncem dubna téhož roku, když se v klubu opět začínalo hrát na venkovních kurtech, Kateřina přistihla Jana s jednou z klientek. Souložili v domku u kurtů, Kateřina se na ně dívala mezerou mezi okenním rámem a zataženým závěsem. Bylo to úplně poprvé, kdy viděla někoho druhého při souloži.

Žena byla starší, mohlo jí být kolem pětačtyřiceti, a měla nadváhu. Klečela na čtyřech na staré kožené sedačce, bílou tenisovou sukni měla přehozenou přes bedra, bavlněné triko v téže barvě vyhrnuté ke krku. Jan stál s kalhotami u kotníků za ženiným zadkem. Plivl si do dlaně a přetřel slinami trčící péro, které před chvílí vytáhl z její vagíny. Jakmile zapřel žalud přímo do staženého vrtícího se středu, o kus výš než předtím, žena se ohlédla, zakroutila hlavou a řekla i přes sklo rozeznatelné: „Ne, prosím!“ V její tváři a v tónu hlasu přitom nebyla žádná úcta či obava z přírodní síly. Pouze panovačnost.

▴

Byl to absurdní výjev, do velké míry paradoxní, uvědomovala si později Kateřina, když o zážitku přemýšlela. Jan v těch chvílích zřejmě byl pánem situace, to on byl v dané situaci pokud ne přímo bohem, pak jistě alespoň vis maior. Stál tam a měl konat coby zhmotněná animálnost. Mohl tu Němku doslova rozdrtit, pokud by na to přišlo. Tak se situace alespoň na první pohled jevila. Skutečnost ale byla jiná. Jan tam fakticky nestál jako drtivá síla, nýbrž jako šukavý Čechoslovák. Kateřina si nemohla pomoct. Sotva začal přirážet, Jan se nejevil jako tygr či lev, nýbrž jako panáček na pérko.

Chtěla zabouchat na sklo, ale neudělala to. Vrátila se domů, počkala tam na něj, načež se ho klidně zeptala, jak dlouho už ji podvádí. Zapíral, dohadovali se po večerech, trvalo to tři dny. Kateřinu v té době udivovala její narůstající převaha. A vůbec přitom nešlo o převahu morálního vítěze, což byl postoj, který se jí instinktivně příčil.

Pomalu si začínala připouštět, že Jan za ní zaostával. Nebyl tak chytrý jako Kateřina. Uměl sice lépe německy, v mnoha ohledech ji převyšoval, učinil rozhodnutí, že odejdou z Prahy. K tomu ale bylo třeba dodat, že bez Adama Kuczeka by se Jan v Německu ztratil a ležel by o hladu na ulici.

▴

Po třech dnech dohadování Jan přišel s tím, že je konec. Oficiálně tedy vztah ukončil on, Kateřina pouze kývla. Nepoznávala se. V podstatě šlo o dosud nejtragičtější událost v jejím životě. Cesta zpátky do ČSSR, která se jevila jako jediná varianta, zároveň vůbec nepřipadala v úvahu. Vrátit se znamenalo přijít o pas a odsoudit se k manuální práci, nehledě na ostudu. Kateřina přesto na Janova slova kývla se zarážející lehkostí.

▴

Přestože se s ní oficiálně rozešel, dál bydleli ve společném bytě a spali v jednom pokoji. Kateřina si nejprve přetáhla matraci do druhého kouta, ale už po týdnu, když utichly hádky, matraci vrátila zpátky na postel. Lehla si na ni a usnula. Nebyla uražená, zároveň však nedělala nic pro to, aby s Janem znovu začali fungovat jako dvojice.

Dál chodila pomáhat do Pantha Rei a s lehkostí tam přecházela všechny sexuální narážky. Plánovala, že se vrátí do Čech. Pomalu začala se zařizováním. Byla klidná. Nastavovala hruď a čekala, jaká další vlna do ní udeří.

▴

Jednoho červnového sobotního rána, když neměla službu v Pantha Rei, vypravila se vlakem na výlet do padesát kilometrů vzdáleného Wiesbadenu, do jednoho z nejstarších evropských lázeňských měst v Evropě. Za těch deset měsíců v Offenbachu se tam ještě nestihla podívat. Přitom stačilo sednout na vlakové stanici Offenbach-Ledermuseum na linku S1, která jela každou půlhodinu, a za sedmdesát minut byla na wiesbadenském nádraží.

V turistickém centru přímo na nádraží si vzala plánek města. Rozhodla se, že z nádraží půjde na sever k Zámeckému náměstí, kde stály nejstarší či nejvýznamnější stavby, Stará radnice a městský zámek vévodů z Nassau. Poté pokračovala po elegantní Wilhelmstraße, dokud nedošla ke krajinnému parku Warmer Damm a k lázeňskému trojúhelníku. Součástí lázeňské kolonády byla i nejdelší sloupová hala v Evropě, pokud tedy Kateřina textu z plánku dobře rozuměla.

U termálního léčivého pramene v parku Kochbrunnen, v nejsevernější části centra její plánek končil. Za černou linkou, která oddělovala plánek od bílého ořezu, byla na vrchní straně letáku už jen šipka ukazující dál na sever a popisek „Nerotal 2,5 km“.

III. Katharina a Clemens

1.

Osmačtyřicetiletý spolumajitel továrny na výrobu trubkových motorů do stínící techniky Clemens Walter, ročník 1930, toho dne vyrazil na svoji pravidelnou procházku na vrcholek kopce Neroberg. Z dolního nerotalského parku tam vedla historická lanovka, na cestě k vrcholu krom venkovních lázní tajného rady Wilhelma von Opela stála i další známá wiesbadenská stavba, ruský ortodoxní kostel, který dal roku 1847 na památku své předčasně zesnulé manželky vystavět velkovévoda Adolf. Nezalesněné části kopce pokrývaly vinice, z vrcholku byl výhled na Wiesbaden i na Mohuč. Občerstvit se šlo v restauraci Der Turm. Clemensovy procházky s Eilou u nohy vedly od vily v Nerobergstraße k ruskému kostelu, pak dál lesem na vrchol, kde se u horní stanice lanovky s Eilou napojili na takzvanou „Philosophenweg“, po které se po západním úbočí kopce vraceli dolů na Nerotal. O sobotách a o nedělích, kdy se po značených trasách na Neroberg vydávaly malé zástupy, Clemens volil různé zkratky, aby se výletníkům vyhnul.

Byl střední postavy, sportovní typ. Na rozdíl od mnohých svých vrstevníků ještě stále měl husté vlasy, v Clemensově případě tmavě kaštanové barvy. Pod nosem měl pěkně střižený knírek. Ten na jeho tváři odpovídal upozorněním, která si už tehdy na své poštovní schránky lepili mnozí Němci: „Nevhazujte reklamní letáky, děkuji!“ Sebejistý, suverénní a pohledný člověk ve středním věku. K tomu finančně dobře zajištěný.

Společnost SOLIDline GmbH, sídlící na půl cesty mezi Frankfurtem a Wiesbadenem, v městečku s názvem Hattersheim, představovala v rámci oboru v Německu významného hráče, objemem výroby se jednalo o třetí či čtvrtou největší firmu. Německý průmysl prožíval od začátku padesátých let téměř nepřerušenou konjunkturu, segment se stínicí technikou dokonce zažíval boom. Podstatná část motorů do žaluzií, rolet a markýz šla z Hattersheimu na export. Clemens Walter vlastnil pětadvacet procent firmy, kterou zároveň s třemi dalšími společníky i řídil. Postupně se ale z výkonných funkcí stahoval, užíval si a utrácel peníze. Byl konec sedmdesátých let, člověk všude narážel na spoustu lákadel, a Clemens měl rád život. Pocházel z obyčejných poměrů. Selfmademan, který to dotáhl do funkcionalistické vily nad Nerotalem.

Ve Wiesbadenu se obecně žilo dobře, lidem z bohatého a zelení obklopeného Nerotalu pak ještě lépe. Wiesbaden byl velkoměstem v lidském měřítku. Obří Frankfurt, jemuž se po vzoru New Yorku říkalo „Big Ebbel“, ležel půl hodiny autem. Wiesbaden byl navíc jako jedno z mála měst v Německu za druhé světové války ušetřen spojeneckých bombardování. Město luxusu a historie, císařské lázně, jedny z nejstarších a nejvybranějších v Evropě. Synonymum vznešenosti a vysoké úrovně. Nejrovnější z rovných mezi německými velkoměsty. A hlavně, znovu, město nevybombardované. Nevybombardované. Tohle slovo si osmačtyřicetiletý Clemens Walter v těch dnech a týdnech před seznámením s Kateřinou Sadovskou opakoval na svých procházkách téměř bez ustání.

Nebohý Clemens. Do jeho hnízda v posledních týdnech spadla bomba, sám si ji tam shodil. Dosud nevybombardovaný Wiesbaden byl najednou v troskách. Všechno, co mu zbývalo, byla půlroční fenka labradorského retrívra, kterou si pořídil před třemi týdny. Eila, jeho láska, jeho sebeláska. Clemens při svých procházkách s Eilou nebyl dalek toho, aby se při pohledu na milého psího tvora sám nad sebou rozplakal.

▴

Hanna Walterová, rozená Krause, se s Clemensem dala rozvést. Clemens měl s Hannou dvě už dospělé děti a důvodem, proč Hanna požádala o rozvod, byly Clemensovy opakované nevěry. Ta poslední, při které Hanna řekla dost, byl Clemensův vztah s pětadvacetiletou sekretářkou firmy SOLIDline GmbH z Hattersheimu. Jmenovala se Kristin.

Clemens po rozvodu s Hannou ztratil podstatnou část majetku, z vily se ale stěhovat nemusel a stejně tak mu zůstalo celých pětadvacet procent podílu ve firmě. Rozvedli se v lednu 1978. O pět měsíců později potkal na Nerobergu mladou Češku a s trudnomyslností byl konec.

▴

V Clemensově cizoložném vztahu se sekretářkou Kristin tehdy hrály zásadní role vilnost, alkohol, americká pornografie a především pýcha. Jeho budoucí žena o tom výbušném mixu později napsala:

„Nehledě k tomu, jaké následky měly na mezilidské vztahy, filmy jako Laura’s Toys a Sweet sexteen spolu s další produkcí amerického pornoprůmyslu sedmdesátých let mimovolně zachytily možný vrcholek lidství, tu nejdospělejší, nejzdravější a nejsvobodnější možnou societu. Fakt, že lidstvo má dosud k dispozici analogové záznamy a nově i digitální přepisy této snové paralelní polis, musíme vnímat jako událost, jejíž význam předčil biblické zjevení… Zatímco v Evropě se z potracené myšlenky roku 1968 rodily bezvýsledné komunistické a zelené strany, za oceánem dobro se zarážející bezprostředností postavili před kameru a natočili ho.“

Tolik část Katharinina textu publikovaného v roce 1996 v nakladatelství Gruner und Jahr. V jiné své knize pak Katharina byla přímější:

„Americký pornoprůmysl na konci sedmdesátých let nebyl průmyslem v plném smyslu toho slova. Spíše amalgám průmyslu, chuti, vášně a lásky. Amalgám, který na pár magických let pokryl celý západní svět silným magnetickým pásem, oparem, závojem, buddhistickou májou. Můj budoucí manžel se toho všeho účastnil, nešlo se tomu vyhnout, ostatně účastnil se toho i Honza, svým způsobem. Byla to celospolečenská atmosféra, nikoho nelze vinit. Clemense tehdy, buď mu země lehká, jeho pták přiváděl k šílenství. Bez rozmyslu šel se svým stojícím pohlavím proti všemu a proti všem, proti desateru, proti své ženě Hanně. Nemohl si pomoct. Dokud jeho čurák stál, a že žádný čurák nestojí věčně, Clemens šel s dobou.“

2.

Na začátku jí přišel jako suverénní obr, jako hora, která střídá nížinu. Když ho o oné červnové sobotě uviděla vystupovat z lesíku nad Nerotalem, ihned bezvládně pomyslela na své oblečení a účes. Bylo to jednoduché, přímočaré. Sotva se po něm sama na půl vteřinky podívala, okamžitě instinktivně vyklidila pole a čekala, co on, co jeho pohled, co jeho soud. Vyšel na cestě přímo proti ní, kde se museli minout, projít těsně vedle sebe.

Ale byla to ona, kdo ho oslovila. Když se k ní blížil, začala se rozhlížet střídavě k louce a k nebi:

„Dobrý den, promiňte, kudy se dostanu… tam,“ řekla a ukázala směrem k ruskému kostelu, který šlo vidět skrz stromy.

„Nebo tam,“ řekla rychle a ukázala k nebi, smála se u toho.

„Oder dort oder dort…“

O co hůř měnila německá slova, o to rychleji rukou měnila směry.

O víkendu k výletní restauraci Der Turm stoupalo hodně lidí. Oni dva ale shodně volili boční cesty a v místě, kde se měli minout, něco muselo zaznít, i kdyby to mělo být pouhé „Grüß Gott“. Z části tedy nešlo o nic jiného než o vyhnutí se trapnosti. Kateřinino chování ale samozřejmě bylo tím nejprůhlednějším flirtem, čím jiným.

„Doprovodím vás,“ řekl a ukázal všude kolem.

Stála před ním krásná mladá žena, pěkně oblečená, tmavovlasá, drobná, přesně taková, jaké se mu líbily. Pěkně oblečná žena ve vnímání lidí Clemensova typu přitom byla žena, jejíž oblečení dávalo možnost odhadnout a v ještě lepším případě i vidět ženinu postavu. V konjunkci s dobrou postavou. Kdokoli, kdo by vypadal stejně jako Kateřina, nebo podobně, nebo úplně jinak, ale stejně dobře, nebo jinak dobře, každý takový by se pro Clemense stal středem jeho zájmu.

Kateřina na sobě v teplém červnovém počasí měla lehkou světle modrou blůzu s kruhovým výstřihem a třásněmi, k tomu krátkou tmavě zelenou sukni s rozparkem, přepásanou výraznou zlatou sponou. Na nohách kožené páskové boty s masivním podpatkem, na kterých se po boční neudržované cestě nemohlo jít příliš pohodlně. Téměř černé polodlouhé vlasy měla natupírované a vyfoukané do co největšího objemu.

„Doprovodím vás… Třeba k Der Turm?… Pivo? Něco k jídlu?“ zeptal se teď už docela seriózně.

„Ráda, díky!“

S takovou přímočarostí se Clemens dosud nesetkal. Sekretářky, Němky, ty většinou v začátcích všechno komplikovaly. Jejich charakter se lámal vždy až u vína. Kupříkladu Kristin, ta poslední. Dokud do ní nedostal litr vína, Kristininy obepnuté šaty tam byly jen od toho, aby stanovovaly jasnou mez; Kristin se v nich tvářila, jako by neměla nic jiného na sebe. Pevná, geometrická. Až po litru vína se její šaty rozvlnily. Clemens pak často přemýšlel o tom, jestli s tou pravou Kristin sedává v kanceláři, nebo jestli s tou pravou Kristin šuká. Nevěděl, komu z těch dvou absolutně rozdílných bytostí měl říkat jejím jménem.

Čtyřiadvacetiletou Kateřinu ale přímočarost toho, co se dělo, překvapila ještě mnohem víc. Co zažívala, byla erupce, ale ani v nejmenším nešlo o erupci sexuální, o hormony, o klitoris, o vlhnutí vulvy. Clemensův penis a jeho případné spojení s jejím klínem, to všechno v těch chvílích bylo úplně mimo obraz, vlastně docela podobně jako Clemensova tvář, ruce či účes. Co z něj za tu chvíli, než sklopila oči, stihla vidět, byl jen signál, světlo či tma, jako u nějakého prvoka. Nebyla to erupce vzrušení, nýbrž erupce flirtu, svobody a vůle.

Vyšli spolu pak až na vrchol, k restauraci Der Turm. Sedli si na zahrádce, byla tam dobrá stovka lidí. Přálo jim počasí, jasná obloha, jen jemný větřík, všechno ostatní zařídil Clemens. Když se zdržela obsluha, Clemens s Kateřininým dovolením na chvíli vstal a došel do restaurace, a přestože se vrátil s nepořízenou, nic se nedělo, Clemens měl svůj šťastný den. Žádná možná nepříjemnost nestihla vykvést, Clemens je nechal zvadnout už v zárodku, dokonce z nich dokázal udělat další ukázku toho, že je prostě charming, okouzlující.

„Můžeme mluvit i anglicky, Kathrin. Chce se vám?“

Kateřina sice anglicky mluvila mnohem hůř než německy, ale říkat něco jazykem filmu se jí líbilo. Chvíli se o to snažili. Bylo to osvobozující, do jisté míry to Kateřině umožnilo zapomenout na fakta.

Zaplatili až po třetím pivu. Dolů sjeli lanovkou. Už v kabince lanovky ji pozval na další víkend do Davosu, do stejného hotelu, kde byl ještě loni se svojí rodinou:

„Kopce, Davos, hotel Edelweiss. Nenechávejte mě v tom samotného, co říkáte? Pojeďte se mnou. Kouzelný vrch, Der Zauberberg, znáte to? Od Manna, od Thomase?“ zeptal se. „To se odehrává zrovna tam, v Davosu, v plicním sanatoriu.“

Clemens Mannův vrcholný román nikdy nepřečetl, ale svým způsobem mu ta kniha přirostla k srdci. Wiesbadenský továrník se v tomhle ohledu ničím nelišil od jiných movitých lidí, kteří měli v životě tolik štěstí, že si mohli na vlastní kůži užít luxusního švýcarského alpského letoviska, ohmatat si ho, zblízka, vlastníma rukama, a následně si ho i zamilovat. Každý, kdo kdy přijel do Davosu, se dříve či později dověděl o románu Der Zauberberg. Mezi hoteliéry a jejich návštěvníky v tomhle ohledu fungovala dokonalá synergie, všichni navíc Mannův román znali už ze školy. Velkoromán pak pro velkopodnikatele v Davosu představoval cosi jako nadstavbu, ještě luxusnější svět, v tomhle případě dokonce jen myšlený. Když se člověku nabízí něco takového, musel by být blázen, kdyby po tom neskočil! Láska k Mannovu románu prostě představovala bonus, kterým se bez vydání mnoha peněz a energie kompenzovaly vysoké davoské ceny. Ačkoli v tomhle případě – na rozdíl od lásky k různým davoským hotelům, zákoutím a pokrmům – šlo o lásku pouze na dálku, neb Mannův román většinou zůstal nepřečtený, nepolíbený, nevzatý do ruky.

▴

Do Švýcarska jeli Clemensovým volvem model 200 kombi, předchůdcem dvě stě čtyřicítky, kterou si koupil později v osmdesátých letech. Eilu Clemens nechal u známých na Nerotalu. Cesta se vlekla, často pršelo, ale jen jakoby z povinnosti, jako když si člověk doma napouští vodu do vany, když už se musí vykoupat, připadalo tehdy Kateřině.

V hotelu Edelweiss se už tehdy za noc platilo kolem sto padesáti švýcarských franků. Postavili ho v roce 1912 a jeho přísně symetrickou architekturu doplňovaly secesní prvky, které podle propagačních materiálů hotelu byly podobné výzdobě slavného hotelu Schatzalp, který spisovateli Thomasi Mannovi posloužil coby předobraz pro jeho Berghof v Kouzelném vrchu. Hotel Edelweiss byl poměrně drahý, noc v Schatzalpu ale stejně stála třikrát tolik. Edelweiss od dvacátých let sloužil coby plicní sanatorium, v padesátých letech ho provozoval benediktýnský řád.

Překvapilo ji, že pro ně zarezervoval a zaplatil dva pokoje. Přijeli pozdě, bylo po sedmé večer, padala na ni únava. Najedli se v pěkné hotelové restauraci. A pak další překvapení. Když mu Kateřina po jídle docela neutrálním tónem oznámila, že jde na svůj pokoj, Clemens neměl nic proti:

„Dobře, uvidíme se ráno u snídaně. V půl deváté, může být?“

Ta směsice pocitů na její straně! Urážka, úleva. A především zvědavost.

▴

Druhý den se povedl. Šli na výlet do hor. Clemens jí před tím v jedné prodejně v Davosu koupil téměř kompletní vybavení, boty a nepromokavou větrovou bundu značky Patagonia, všechno drahé a kvalitní.

Během toho dne v horách na Clemense poprvé pomyslela nejen jako na muže, s nímž se večer pravděpodobně vyspí, ale také jako na muže, se kterým se jí to asi bude líbit. Měl v kraťasech pěkné nohy i zadek, působil vitálně, mocně, zdravě. Líbilo se jí, jak mu při zaťatých svalech vystupují žíly. Jeho prsty na rukou dobře znala z cesty, kdy jimi svíral volant, i ony se jí líbily, ale až pak o den později v horách je v duchu uměla vidět na svém těle.

Večer ji vzal do baru Grischa ve městě. Mluvil tišeji, celkově jako by byl naladěný v jiné tónině, což po jeho zemitosti v horách působilo zvlášť dobře. Svěřil se jí s tím, že Mannův Kouzelný vrch vlastně nikdy nepřečetl celý. Dále jí pověděl, že krom Prahy nezná jediné jiné české město. Najednou se k ní choval úplně důvěrně:

„Jsem v podstatě bez vzdělání,“ řekl jí. „Válečná generace. Po válce na studia nebyl čas. Po střední škole jsem si udělal jenom kurz angličtiny, což souviselo s Američany, kteří po válce byli ve Frankfurtu všude. Vlastně jsou tam doteď. Učit se anglicky tehdy v podstatě bylo synonymum pro denacifikaci.“

„Na těch kurzech jsem potkal Hannu,“ pokračoval Clemens. „Ta vždycky byla na rozdíl ode mě vědátorka, ale hodná holka, ačkoli dost upjatá. A její rodiče… Těm by nepomohly ani stoleté kurzy angličtiny. Ti měli na čele vytetovaný hákový kříž,“ řekl Clemens o něco tišeji a rozhlédl se kolem sebe, jestli jeho poslední slova někdo neslyšel.

Kateřina cítila, že jí alkohol stoupá do hlavy. Clemens ale trval na tom, že si ještě objednají poslední sklenku na cestu.

Nebyla samozřejmě natolik naivní, aby nepochopila, co se v těch chvílích děje. Souhlas, který mu oficiálně dala později, ve skutečnosti přišel už teď, když kývla na další Clemensovu vodku. Šla s ním i touhle cestou, stejně jako s ním před tím chodila po kopcích. Nebyl v tom nejmenší rozdíl. Ztrácela kontrolu, no dobře, v tom byl přece jen rozdíl, na kopcích byla zcela sama sebou, teď už ne, no dobře, ale když ztratí kontrolu, čemu by to mohlo vadit? Měla pocit, že se nechává unášet hudbou. Jediné, na co v těch chvílích aktivně myslela, byl její žaludek; jediná reálná ztráta mohla přijít právě odtud, protože pokud se pozvrací v jeho pokoji, nebo pokud se, ještě hůř, pozvrací při tom, bude to trapas, ale co, ani to by nakonec nemuselo ničemu vadit, pokud si ji oblíbí, nebo zamiluje?

Také Clemens už po víc než třech hodinách v baru cítil všechny vypité vodky, v jeho případě navíc zalévané pivem. Domů se mu ale nechtělo:

„Život, mon cheri!“ vykřikl v jednu chvíli a překlopil do sebe další sklenici.

Kdyby se ho v tu chvíli někdo zeptal, zda chce dál pít, nebo zda chce jít na hotelový pokoj s mladou Češkou, odpověděl by: „Je mi to jedno! Všechno!“ Takový v té chvíli byl, a každý, kdo by se v jeho slovech a pocitech začal rýpat, nenašel by nic než právě tohle, bez jediné příměsi hořkosti, bez jediného zbytečného převodového kola navíc.

„Stojí mi!“ řekl. To už se téměř nekontroloval. „Pivo, vodka, a stojí mi, hajzl jeden, co se mě natrápil!“

Kateřina rozuměla, zasmála se. V její duši se mísil odpor s okouzlením.

„V Hanně byl,“ pokračoval Clemens. „Ale i jinde byl. Mockrát byl jinde… Je to neuvěřitelný, ale vždycky si při tom říkám, kde všude tenhle jenom byl, moje milá Kathrin, a totéž se přece týká i dalších chlapů, ty taky byli všude, žejo, takže když s někým šukám, poprvé, dívám se do těch roztažených nohou, ptáka už taky vevnitř, a říkám si, kdo všechno tady byl,“ dořekl a napil se. Z pusy mu ještě crčelo pivo, ale už rychle pokládal sklenici.

Sotva hodil pivo na stůl, zvedl ruku a důrazně si řekl o pozornost. Na něco si vzpomněl: „A nejlepší je, Kathrin,“ Clemens teď ukazoval prstem, jako by každé slovo mělo cenu zlata, „nejlepší je, když se tam dívám, když už jsem v ní, když jí to dělám a když se jí při tom dívám přímo mezi nohy a vím,“ Clemens to slovo zdůraznil, „vím a vidím, ano, vím a vidím... Že tam byl někdo ze známých!“ skončil a hlasitě se zasmál. „Vítám vás, Herr Obert, říkám si, když jí to dělám, a chci si s kolegou tam dole potřást rukou, ale žádná ruka tam není… ještě… Je tam jen moje péro… A když tam pak bude ruka, tak bude taky moje!“

Byl k zulíbání. Dokonce Hanna to i v době po rozvodu dokázala uznat. Děvkař, sprosťák, člověk, který hodně ubližuje lidem kolem sebe, ale přesto člověk opravdu k zulíbání, neb všechno, co Clemens řekl a udělal, mělo nakonec příchuť cukru. Byl k zulíbání, protože byl ve finále sladký. Mohl mluvit o svém péru, mohl se pocmrndat pivem a krkat, mohl popisovat, co všechno na Hanně nebylo dobré, a přesto to nakonec nebyly jasně zacílené pomluvy, i kdyby to pomluvy nastokrát byly. Jeho okolí to tak prostě nevidělo. V Hanně i v Kateřině nakonec Clemens chtě nechtě vzbudil respekt. Kydal kolem sebe hnůj, ale voněl u toho tak sladce jako dětská prdýlka. Mohl sice pomlouvat, ale nemrzačil. V jeho pomluvách nebyla trpkost, to až později, dejme tomu od jeho čtyřiapadesáti.

O takových lidech se říká, že umějí žít, a u každého touhle svou schopností vzbuzují obdiv. Můžete se tomu bránit sebevíc, nakonec se stejně postavíte do jedné řady a budete žasnout. Člověka sice skutečně dělá člověkem ona přemíra převodů a prostředkování, zároveň nám všem ale byla ponechána vzpomínka na naši spojitost s vichřicí, tygrem, ledním medvědem.

Kateřina si pomyslela: „Nikoli Jan, nýbrž tohle je neproblematický člověk!“

Když se vrátili na hotel, vyspala se s ním a od té chvíle nebylo co řešit.

▴

Katharina později na tenhle večer často vzpomínala a říkala si, jak je nešťastné, že Mathias nestihl zažít otce v této jeho podobě. Když se jejich syn narodil, Clemensovi bylo devětačtyřicet. Když ho Mathias začínal vnímat, mohlo jeho otci být dost přes padesát. To už byl úplně jiný Clemens. Už ne ten King Kong, který stojí ve středu svého panoptikonu a animálně, vítězně se tluče do prsou. Už ne ten Clemens, kterého nikdo a nic nedokáže přivést ke smutku, zarazit ho těžkostí žití, zdemolovat ho, rozladit ho. Přivést Clemense ke smutku, zarazit ho těžkostí žití, zdemolovat ho, rozladit ho, to byl ještě v sedmaosmdesátém úkol pro bohy.

Mathias prostě měl v dětství k dispozici jen jednu otcovu podobu. Clemense ve fázi, kdy začínal scházet. To, jak se v té době ke Clemensovi chovala sama Katharina, na tom pravda nebylo nic hezkého, a pro malého Mathiase, který zrovna začínal pobírat rozum, bylo docela přirozené, že se postavil na otcovu stranu. Jenomže to, co Mathias mohl v devíti nebo desíti letech zahlédnout, byla skutečně jen část jeho otce, Clemens za vrcholem, Clemens na druhé straně. Clemens, který samozřejmě zůstával tím stejným Clemensem, kterým byl ve dvaceti, zároveň ale Clemens úplně opačný. Clemens, který nerostl, nýbrž Clemens, který se ztrácel.

Takový Clemens spoustu věcí nesnášel. Nesnášel mnohé z toho, co dříve miloval. Nesnášel především to, co dříve miloval. A právě v tom to vězí. Mathias Clemense, o němž si myslel, že ho jeho matka utýrala, a kterého měl odmala za vzor, interpretoval jen na základě této jedné Clemensovy životní cesty, na základě cesty dolů. Mathias viděl otce, který platí, zatímco před tím existoval Clemens, který jedl a pil.

Mathiasovi v tomhle smyslu prostě osud nepřál. Mathias nestihl vidět to důležité, důležitější, stejně důležité. Neviděl to, co by měl mít možnost vidět každý syn: svého otce v celku, v otevřené krajině, v plenéru. Každý syn by svého otce měl vidět nejen ve fázi, kdy otec odmítá to, co nemůže mít, nýbrž i ve fázi, kdy si toho, co chce, užívá jako král.

Pro Mathiasův život ta absence a utajení měly tragické následky. Mathias na své životní cestě shodou mnoha okolností, ale mimo jiné i kvůli špatné interpretaci svého otce, už po cestě vzhůru odkládal, co ještě ani neměl k dispozici. Zbavoval se opilosti a vášně, odmítal jedno i druhé, aniž kdy jakou vášeň či opilost zažil. Jako by syn svého otce špatně pochopil, jako by Mathias svým životem šel přímo proti smyslu textu či Clemensova života, jak ho Clemens do té doby psal. Zatímco Clemens žil a zemřel, Mathias nežil a nechtěl zemřít. Při souzení jeho životních rozhodnutí je třeba mít stále na mysli tento Mathiasův hendikep. Mathias by prostě měl vidět svého otce během onoho šestnáctého června 1978 v baru Grischa v Davosu, při té sklizni…

▴

Manželská krize a rozvod s Hannou ho možná připravily o jeden život, ale Clemens jich měl devět, i víc. Byl v osmačtyřiceti v plné síle, ještě neviděl za horizont, neviděl, jak příkře se za horizontem řečiště jeho života sklání a zužuje. Sportoval, kondičně běhal, v západním Německu tehdy přišel do módy jogging. Clemens byl na správné straně barikády, ba ne, Clemens měl to štěstí, že ve světě, který tehdy byl jedna barikáda a zeď vedle druhé, stál ve všech případech na té straně, která z jeho života dělala čirou radost.

Muž ve světě, kde ženy ještě stále musí bojovat za svá práva. Západní Němec ve světě, kde východní Němci umírají na berlínské zdi. Spoluvlastník továrny ve světě sociálních bouří a minimálních mezd. Zdravý statný muž ve světě roztroušených skleróz a metastází. No a především mladý člověk ve světě, který přeje mládí. A aby toho nebylo málo, tak v případě téhle poslední bariéry mezi mládím a stářím, která je ze všech těch uvedených snad nejproblematičtější, nejzáludnější a kolem které je nakonec v každé době největší ruch a shon, měl Clemens tím nejšťastnějším řízením osudu pro konec sedmdesátých let se svými osmačtyřiceti křížky na hrbu docela ideální věk. Byl mladý, zcela vitální, ale zároveň nebyl příliš mladý.

Konec sedmdesátých let a konec druhé dekády nového milénia, to jsou dva zcela rozdílné světy. Clemens, když mu bylo osmačtyřicet, žil v éře, ve které vitální a zdravý člověk po čtyřicítce mohl těžit z faktu, že kultu mládí tehdy ještě přistřihával křídla a zatínal tipec kapitalismus starého střihu, kapitalismus telefonních linek a strojního inženýrství, de facto kapitalismus první fáze průmyslové revoluce, který lidem po čtyřicítce dával do rukou jednoznačný trumf: právo kritizovat a zesměšňovat mladá ucha a hloupé jalovice.

Clemens stál na pomezí mládí a stáří a nabíral si oběma hrstmi z obou sfér. K mládí měl libovolný přístup, dveře dokořán, lítačky do baru, otevřený účet, chodil si tam, kdy chtěl. Jeho sekretářkám a náhodným známostem nikdy nebylo víc než pětadvacet. Bral si je, byl na vrcholku života. Oblékal se jako dvacetiletý, třeba když šel na jogging, zároveň si však z dvacetiletých mohl dělat legraci; a tihle dvacetiletí, kteří by ho na konci druhé dekády nového milénia ignorovali, na konci sedmdesátých let skutečně svěsili uši. Tehdy ještě kultem nebylo mládí, nýbrž mladí. Mladí coby pobavení pro čtyřicátníky, kterým se podařilo udržet se v kondici.

Velmi dobře to je vidět na dobové pornografii. Katharina Walter, když psala do své knihy následující kapitolu, jistě měla na mysli svého muže:

„Sémiotické čtení pornografie konce sedmdesátých let nás opravňuje k následujícímu závěru: mládí je zde především synonymem pro hloupost. Mládí slouží pro pobavení, pro saturování perverzních potřeb, a přestože podobné tendence lze sledovat i v pornografii postmileniální, modus operandi konce sedmdesátých let a modus operandi postmileniální jsou zcela rozdílné; zatímco pornografie sedmdesátých let se při svém vytěžování mládí z hlediska časovosti obrací spíše k minulosti, když svými postupy, estetikou a filosofií konání symbolicky odkazuje k době Markýze de Sade, pornografie postmileniální je pornografií nepředstavitelného pro futuro. V pornografii sedmdesátých let je v každém případě sex určený nikoli mladým, kteří s jeho významem nejsou plně obeznámeni, nýbrž ideálně pětačtyřicátníkům.“

V tom psaní je hodně osobního. Katharina svoji knihu vydala v roce 2004, když jí bylo rovných padesát let.

3.

V srpnu 1978 se přestěhovala na Nerotal. Clemens dlouho neváhal. Kateřina ho vzrušovala, její tělo bylo jako ze sna. Clemens ho trhal a trhal a nemohl se nabažit.

„Kde teď budu bydlet? S Janem už bydlet nechci. Nemůžu.“

„Ovšemže tady,“ řekl a ukázal na jednoduše, ale velmi esteticky zařízený obývací pokoj s francouzskými okny do zahrady.

Z velké části za něj v té chvíli odpovídal jeho penis. Clemens tehdy nedokázal Kateřininu otázku domyslet dál než k otázce, kde teď budu já naivní holka z Východu šukat? Otázky jako třeba, kde teď já naivní holka z Východu budu otravovat, když Clemens bude chtít být sám a v klidu, Clemense v té chvíli vůbec nenapadly. Vedle toho z něj ale mluvilo i docela obyčejné fanfarónství. A krom toho spousta dalšího. Jeho momentální nechuť být sám, ale i jeho dobrota.

Především si ji ale k sobě nastěhoval, aby ji mohl pravidelně šukat. Vzrušovalo ho, že s ní může jednat jako s nábytkem. Že ji může nabrat v Offenbachu a převézt si ji i s jejími osobními věcmi do Wiesbadenu. Při té příležitosti se mimochodem potkal i s Janem, potřásli si spolu rukama. Clemens na něj v nejmenším nežárlil. Právě tohle z Clemense dělalo neodolatelného muže. Imponoval jí. Víc v tom skutečně není. Byl silný, měl silné auto, silné ruce, silný dům, silnou práci, silné peníze, silnou řeč, silné město, silnou čtvrť. A teď se radoval, že si ji naložil a že si ji odváží domů.

V případě mladé Češky se přitom jednalo o exkluzivní a v jistém ohledu i křehké zboží. Katharina později napsala: „Pro Clemense jsem byla něčím jako královnou ze Sáby nebo královnou z východního bloku hobitů. Jestliže kupříkladu Britové ve své dobrotě o psech, kteří byli ve věku štěňat týraní, mluví jako o psech, kteří vyžadují speciální zacházení, special treatment, Clemens ve mně pravděpodobně viděl něco podobného, jen ve své tradiční německé hrubosti onen britský special treatment nahradil nacistickým special mistreatment.“

Nechtěl si ji nechat utéct. Nechtěl, aby mu utekly její vnější kvality, její prsa a tak dál, ale nechtěl přijít ani o vzrušující vnitřek, o tu všeslovanskou symfonii, která z ní zněla mimo jiné i při orgasmech.

Všechno, co ho na Kateřině zajímalo, bylo veskrze povrchní. Kupříkladu o Kateřinině slovanské podstatě měl jen velmi zkreslenou a barvotiskovou představu. Šlo by nad ním lehce ohrnout nos a začít se nadouvat vlastní vševědomostí, jako to dělal Jan, který trpěl až fixní ideou, že všemu, co je spojené nejen s Kateřinou, ale i s jejím češstvím, může rozumět jen on. A přesto nakonec sama Kateřina o Janovi nejednou řekla, že jí Jan vůbec nerozumí. A nelhala. Clemensovi k tomu řekla doslova toto:

„Myslí si, že mě zná. Myslí si, že mě s ním spojuje Praha, škola, věk, komunismus, tenis, ten útěk sem. Ale ne,“ řekla. A pak k tomu ještě docela upřímně dodala: „A kdo má teď recht? Zná mě ten Honza, když si to myslí? Zná mě kvůli tomu, že si to myslí? Nebo o tom rozhoduju já? O tom, kdo má pravdu… když si o mě myslí… že zná pravdu?“ Hledala správné výrazy a smála se. „Podle mě třeba máš pravdu ty, Clemensi,“ řekla. „Ano, myslím si, že mě třeba znáš líp než on.“

Nemělo to vyznít pateticky. Kateřina se tím jen možná trochu neobratně pokoušela říct, že má svůj dost vyhraněný postoj k tomu, co je povrch a co je hloubka. Ještě sice nešlo o vcelku propracovaný myšlenkový systém, už tehdy ale měla tušení, že v jejím případě není vůbec jasné, jestli si větší ochranu zaslouží to, co prožívá, nebo to, co dělá. Byla intuitivně skeptická k tomu, aby svému prožívání přikládala větší důležitost než svým činům. Pokud by se nestyděla a pokud by svoji větu v němčině dokázala zformulovat, řekla by Clemensovi: „Takový orgasmus je docela možná mnohem víc než Broumov nebo celé socialistické Československo a všechen nostalgický balast. A fakt, že ho zažívám s tebou, nikoli s ním, úplně klidně může znamenat, že mě znáš lépe než on.“

Taková řeč by se Clemensovi líbila. Ale nejde jen o to, že by se líbila Clemensovi. Jde o to, že Kateřina by se pod tuhle větu podepsala i o tři dekády později: „Ano, pod tohle se podepíšu. Ale byl to zmetek,“ dodala by.

▴

Jana Rabase i s celým Offenbachem nechala jeho osudu, na dlouho s ním přerušila kontakt. S Clemensem v jejím životě přibylo strachu, obav i vytržení. Malé nepříjemnosti byly nahrazeny velkými nepříjemnostmi. Kateřina na Nerotalu bydlela ani ne měsíc, když Clemens začal váhat, zda neměl zůstat s Hannou. Po dvou dnech ho to naštěstí pustilo. Všeho bylo víc a bylo to všechno dobře, přesně tak, jak to tehdy chtěla.

Eilu brzy odkázala do patřičných mezí. Eila podle Kateřiny člověku nemohla dát skutečnou lásku a myslet si to bylo lhaní si do kapsy. To bylo jedno usměrnění. Kateřina ale psa usměrňovala i jinak. Nejdřív ji vyhnala z postele. Později jí po dohodě s Clemensem zakazovala pobyt v obývací hale a v kuchyni, která na halu přímo navazovala. A když se pak narodil malý Mathias, dokonce se s Clemensem shodli na tom, že Eila bude pokud možno na zahradě. Clemens jí koupil pěkný psí domek a dal ho na podestu u příjezdové cesty. Jen při špatném počasí se mohla stočit v chodbě. Dohodli se, ale bylo to Kateřinino výslovné přání, skoro ultimátum, ač velmi nenápadné.

Wiesbaden a nerotalský luxus jí rychle stoupaly do hlavy. Zároveň ale od Clemense všechno snášela. Kuňkala. Držela se při zdi, byla pokorná, ustaraná, milá, roztomile naivní.

Clemens si myslel, že komunikuje s typickou slovanskou hlavou. Kateřina však tehdy měla víc hlav. Některé z nich zůstávaly dlouho skryté, z různých důvodů, mimo jiné i z jazykových. I ty skryté hlavy ale od začátku běžely spolu s celým pelotonem, někde vedle trati, paralelně. A v cílové rovince se k všeobecnému údivu ukázaly a vítězily. V Clemensově a Kateřinině společné budoucnosti by hodně problémů odpadlo, pokud by si Clemens včas uvědomil, jak se věci mají…

▴

Hned po nastěhování na Nerotal se jí Clemens pansky zeptal, co Offenbach, jestli se jí nestýská. Kateřina mu odpověděla:

„Ani náhodou! Však tady na Nerotalu je to překrásné,“ řekla a pohladila při těch slovech měkkou koženou sedačku, na které seděla jak na trní.

Pak ještě doplnila: „To ale neznamená, že na Offenbachu je něco špatného. I tam se mi líbilo. Ale Nerotal je samozřejmě hezčí.“

„Nechceš jít na chvíli ke mně?“ zeptala se.

Clemens si přisedl, strčil jí ruku pod šaty a začal hníst její prsa:

„Jsi česká čubka, žejo?“ zeptal se, ale do jisté míry to byla jen hra.

Něco podobného poprvé řekl už v Davosu. Kateřinu to tehdy i přes její opilost trochu zarazilo, ale vzala to. Koneckonců opravdu nešlo o nůž do zad. Stejně tak vzala anální sex. Stejně tak později vzala jiné a ještě mnohem méně běžné praktiky.

Rozepnul si poklopec. Chytil její hlavu a stáhl ji ke svému klínu. Cítila na lebce ty jeho ředitelské prsty. Pak rozevřela rty a nechala se narazit na jeho penis. Jako rána pěstí do stolu, připadalo jí to. Ale myslela si, že právě tak se věci mají, dělají, dějí…

Je otázka, která z hlav to poté Clemensovi celých deset minut dělala pusou. Ale možná to není tak důležité. Co je důležitější, je smést se stolu jako úplně hloupou ještě jinou otázku, která zní: Kým Kateřina v těch chvílích byla? Děvka, naivní holka, zlatokopka, Češka, Němka, holka, která se musí otáčet, starat se? Nebo už silná žena, nebo rodící se silná žena?

Pokud navenek předstírala hloupou holčičku z východního bloku, která se zmůže jen na to, že spolkne i s navijákem všechno včetně spermatu, a pokud pod touhle fasádou skutečně byla nějaká její vychytralejší podstata, lépe řečeno nějaká skrytá myšlenka, v jejímž rámci Kateřina pomyslela i na to, že by navenek klidně mohla být trochu asertivnější, pak je k tomu akutně třeba říct dvě věci. I kdyby ve chvílích, kdy do úmoru sála Clemensův penis, nakrásně vyslyšela ten vnitřní hlas nabádající ji k tomu, aby byla o maličko jiná, méně povolná a tak dále, rozhodně by to neznamenalo, že by v tu chvíli zároveň začala být byť i jen o kousek víc „svá“. A druhý bod s tím prvním vlastně přímo souvisí. Člověk si nevybírá, co prožívá. Její vnitřní svět jí nebyl o nic bližší než svět kuňkání a sání Clemensova penisu.

V určitých chvílích se v tom vnějším světě necítila komfortně, často se stávalo, že jí něco šlo proti srsti, prostě se u toho necítila, třeba při análním sexu, ale… Copak v tom vnitřním světě se nedělo totéž? Copak v něm nebyly momenty, kdy se v tom vnitřním světě, ve kterém byla zavřená úplně sama, copak se v něm často necítila stejně málo komfortně? A nebylo to často nakonec tak, že z toho vnitřního světa, takzvaně „svého“, raději odešla ke Clemensovi a strčila si do pusy jedno po druhém jeho varlata, než aby zůstávala v té ztichlé cizotě?

Katharina k tomu později napsala: „Pornografie sedmdesátých let a lidské životy sedmdesátých let mohly naštěstí bezuzdně těžit z faktu, že tehdy ještě mezi námi nebyl a neexistoval kult – či přesněji okult – být svá. Tento okult, který je příznačný pro všechen postmileniální život, postupně vzcházel hned z několika zdrojů, k jeho masovému rozšíření ale velkou měrou přispěly ženské časopisy v synergii s neustávajícím nátlakem kapitalismu. Konzumeristická společnost se živí z fiktivních individuí, ze strojů na konzum, které se jí podaří přesvědčit o jejich individualitě. Být svá od té doby neznamená nic jiného než být čímkoli a ničím. Zatímco pornografie sedmdesátých let a všechen tehdejší život naslouchaly hlasům, které přicházely jen ze dvou stran, z vnějšku (hlasy režiséra, hlasy kolegů herců, hlasy sexuálních a jiných partnerů) a vedle toho z hlubin lidského nitra (hlasy svědomí, hlasy moderovaného svědomí), v postmiléniu nejen pornografie, ale i všechen fiktivní lidský život naslouchá nespočtu záchvěvů, které nemají opodstatnění v jednom ani v druhém světě, jedním slovem nikde. Život v postmiléniu je život vycucaný z prstu. Postmileniální tendence k józe, k bio zboží, ke krajině, k přijímání uprchlíků, to všechno není ničím jiným než krví, která se řine z rozkousaného a vycucaného prstu.“

Tenhle text už psala její finální hlava, česko-německá, je to vidět na první pohled. Katharina byla v letech po pádu berlínské zdi k Německu kritická. Byl to útok na Clemense, zároveň však šlo o docela upřímný záznam toho, k čemu její finální hlava v těch letech došla.

▴

Clemensovo chování sice bylo kontinuálně hrubé, jeho řeči a tak dále, Kateřina ale v jeho siláckých projevech dokázala vidět i cosi jemného, cosi, co dobře sloužilo jako kompenzace za pozdější neoddiskutovatelné postelové hrubosti. V žádném případě přitom nešlo o to, že by brala za vděk málem (že by jí ke spokojenosti stačilo, že velké utrpení je na chvíli vystřídáno menším utrpením, vynucený orální sex řečmi), ne, při těch řečech, které byly nejen silácké, ale pro Kateřinu i autenticky jemné, se krom sexu rozvíjela a rodila také... Láska?

Katharina by v měsících před jejich neslavnou cestou do Čech v roce 1988 nebo skoro kdykoli později řekla: „Nikoli láska, nýbrž stockholmský syndrom.“ Šlo by jí ale věřit? Na všechno, co se mezi nimi v začátcích dělo, se jde dívat i jinak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za Alpami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.