Contents

Titulka

Copyright

Anglická titulka

Venovanie

Povedali o knihe

Úvod

1. Kapitola

2. Kapitola

3. Kapitola

4. Kapitola

5. Kapitola

6. Kapitola

7. Kapitola

ŽIME NA RASTLINNÝ POHON!

V JEDNODUCHOSTI JE KRÁSA

MYŠLIENKA NA ZÁVER

8. Kapitola

ZRODENIE VYTRVALOSTI

OBJAVENIE ULTRAMANA

CESTA K ULTRAMANOVI

BEŽECKÁ OBUV A ZRANENIA

AKO SA VYVÍJALA MOJA VÝŽIVA: OD ZDRAVIA K VÝKONU

ZVLÁDAŤ ŽIVOT

DUCHOVNÁ REKALIBRÁCIA

1

9. Kapitola

10. Kapitola

DEŇ PRVÝ: KAUAI

DEŇ DRUHÝ: OAHU

DEŇ TRETÍ: MOLOKAI

DEŇ ŠTVRTÝ: MAUI

DEŇ PIATY: VEĽKÝ OSTROV

ZÁVER

PRÍLOHA I

OTÁZKA PROTEÍNOV

PLANTPOWER DIET

ZÁSADITOSŤ: AKO NADOBUDNÚŤ PLANTPOWER-BÁZU

ŽIVINY: HUTNE A PESTRO

PLANTPOWER DIET

MIKRÓBY, MOZOG A EMOCIONÁLNO-FYZIOLOGICKÉ POZADIE NEODOLATEĽNEJ TÚŽBY PO JEDLE

NIEKOĽKO SLOV O LEPKU, OBILNINÁCH A KLÍČKOCH

ŽELEZO, VITAMÍN B12 A ANÉMIA

PLANTPOWER DIET

OMEGA MAN: AKO SI Z NEPRIATEĽA V PODOBE TUKU UROBIŤ PRIATEĽA

PLANTPOWER DIET

PLANTPOWER DIET

A ČO SÓJA?

VITAMÍN D: CHOĎTE NA SLNKO

ORGANICKÁ STRAVA: NAOZAJ NA TOM TAK ZÁLEŽÍ?

PRÍLOHA II

PRÍLOHA III

INTERNETOVÉ ZDROJE V DUCHU PLANTPOWER DIET

PROBIOTIKÁ A SUPERJEDLO

PROTEÍNOVÉ PRÁŠKY A NUTRACEUTICKÉ VÝŽIVOVÉ DOPLNKY

DEZERTY

OLEJE OBSAHUJÚCE ESENCIÁLNE MASTNÉ KYSELINY A OMEGA-3 KYSELINY

VÝKONNOSTNÁ VÝŽIVA PRE ŠPORTOVCOV

TRÉNINGOVÉ A REGENERAČNÉ PRODUKTY PRE ŠPORTOVCOV

SOFTVÉR NA SLEDOVANIE TRÉNINGOVÉHO VÝKONU PRE ŠPORTOVCOV

POĎAKOVANIE

Notes

MOJA CESTA K ULTRA

Ako som sa vzoprel strednému veku, stal sa jedným z fyzicky najzdatnejších ľudí na svete a našiel sám seba

Rich Roll

Edícia ENDURANCE

Slovak edition © Publixing Ltd, 2016, 2022
Translation © Eva Bubnášová, 2015

Copyright © 2012 Richard Roll

This translation published by arrangement with Crown Archetype, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Random House LLC

Vydal Publixing Ltd.
2 Hope Cottage, Reading Road, RG8 0QY
Woodcote, Veľká Británia
www.publixing.com

Vyšlo v roku 2022, v edícii ENDURANCE

3. vydanie

Z anglického originálu

FINDING ULTRA
Rejecting Middle Age, Becoming One of the World's Fittest Men, and Discovering Myself, preložila Eva Bubnášová.

Produkcia a korektúra Michal Kočí, Ivan Sabo
Grafika Slávka Kršková

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-0-9927573-1-1

z anglického originálu

FINDING ULTRA

Rejecting Middle Age, Becoming One of the World's Fittest Men, and Discovering Myself

by

Rich Roll

Venované Julie.

Povedali o knihe

„Rollovi sa podarili úžasné veci. Od ostatných extrémnych športovcov ho však odlišuje schopnosť odovzdať ostatným na základe vlastnej skúsenosti inšpirujúce a mimoriadne hlboké myšlienky. Moja cesta k ultra je fascinujúcim čítaním, ktoré je plné praktických tipov.“

– DEAN KARNAZES, autor celosvetového bestselleru Ultramarathon Man

„Moja cesta k ultra je úchvatným rozprávaním o nádeji, húževnatosti a vytrvalosti a o zápase s najväčšou životnou výzvou.“

– WILLIAM COPE MOYERS, autor knihy My Story of Addiction and Redeption, ktorá sa v rebríčku New York Times umiestnila medzi bestsellermi

„Hrozne sa mi to páčilo. Nezvyčajná kniha, nezvyčajná svojou úprimnosťou a túžbou odhaľovať tajomstvá. Právom jej patria superlatívy ako „strhujúca“ a „podmaňujúca“.

– RIP ESSELSTYN, autor knihy The Engine 2 Diet, ktorá sa v rebríčku New York Times umiestnila medzi bestsellermi

„Neuveriteľne inšpiratívna kniha o tom, že úspech sa dá dosiahnuť v každom veku. Stačí veriť vo vlastné schopnosti a pozitívne sa naladiť. Rich Roll je skutočným majstrom života i športu.“

– LEVI LEIPHEIMER, dvojnásobný etapový víťaz Tour de France a bronzový medailista z olympijskej časovky

„Moja cesta k ultra je inšpiratívnym osobným svedectvom o rýchlom živote a ešte rýchlejšom plávaní, bicyklovaní a behaní. Po jej prečítaní už nikdy nebudete pochybovať o sile svojej vôle.“

– BRENDAD BRAZIER, autor bestselleru Thrive

„Inšpiratívny príbeh muža, ktorého život nabral tragický smer, no potom sa zázračne vzchopil. Rich Roll bol na dne, no nevzdal sa. Vstal z prachu ako Fénix, s nebývalou vervou vzal zodpovednosť za svoje zdravie do vlastných rúk a dosiahol úžasnú premenu... Skvelé čítanie!“

– LUKE MCKENZIE, päťnásobný víťaz Ironmana

„Pozoruhodná cesta o víťazstve nad duševnými, emocionálnymi a finančnými prekážkami a dosiahnutí osobného cieľa.“

– BOOKLIST

„Pocta odvahe ľudského ducha a sile, ktorú všetci nosíme vo svojom vnútri – sile zmocniť sa svojho života a dosiahnuť nečakané.“

– DAVE ZABRISKIE, päťnásobný víťaz cyklistických časovkárskych pretekov U.S. National Time Trial

„Úchvatná kniha – sčasti pamäte, sčasti návod, sčasti megadávka dychvyrážajúcej pravdy. Kniha, ktorá nám pripomína, aby sme sa prebudili a žili najlepšie, ako vieme. Pripravte sa na zábavu. No nielen na ňu. Pripravte sa najmä na inšpiráciu.

– MEL STEWART, štrnásťnásobný národný šampión, bývalý držiteľ svetového rekordu a dvojnásobný olympijský víťaz v plávaní

Úvod

Z ničoho nič pád. V jednej sekunde sa cítim dobre, bicyklujem najrýchlejšie, ako viem, napriek silnému dažďu. Vtom pocítim slabý náraz a ľavá ruka mi skĺzne z mokrej rukoväte. Vyhodí ma zo sedadla, letím vzduchom. Na okamih zakúsim stav beztiaže a potom trésk! Hlavou tvrdo dopadnem na zem a telo sa mi ešte šesť metrov kĺže po mokrom asfalte. Štrk sa mi zadiera do ľavého kolena, do krvi mi rozrýva plece, a spolu so mnou (alebo skôr na mne) sa po zemi sunie aj môj bicykel, pričom pravú nohu mám stále zacvaknutú v pedáli.

Uplynie ďalšia sekunda a ja už ležím tvárou otočenou k nebu, zmáča ma dážď a na perách si cítim krv. Snažím sa vyslobodiť si pravé chodidlo a zdvihnúť sa pomocou ramena, ktoré podľa všetkého nekrváca. Nejako sa mi podarí sadnúť si. Zatnem ľavú päsť a do pleca mi vystrelí bolesť. Mám strhnutú kožu a v tenkých prúdoch sa mi po ňom rinie krv zmiešaná s dažďom. Podobne vyzerá aj ľavé koleno. Skúsim ho ohnúť – no nie je to až taký dobrý nápad. Zatvorím oči. Tma za nimi pulzuje na purpurovo-červeno, v ušiach mi duní. Zhlboka sa nadýchnem, vydýchnem. Myslím na tých vyše tisíc hodín trénovania, ktoré som absolvoval, aby som sa dopracoval až sem. Musím prísť do cieľa, musím vstať. Sú to preteky. Musím sa do nich znovu dostať. A potom to zbadám. Ľavý pedál mám totálne rozbitý, karbónové súčiastky sú roztrúsené po asfalte. Dnes ma čaká ešte 135 míľ.1 Dosť ťažká úloha aj s dvomi pedálmi. Ale s jedným? Nemožné.

Na havajskom Veľkom ostrove ešte len začína svitať a ja sa práve nachádzam v panenskom pásme, na takzvanej Red Road – Červenej ceste, ktorá za svoj názov vďačí červenému škvarovému povrchu. Povrchu, ktorého kusy mám teraz hlboko zaryté v koži. Len pred chvíľou, na tridsiatej piatej míli z celkových 170, som bol celkovým lídrom pretekov. Šiel som na čele druhého dňa majstrovstiev sveta Ultraman 2009, trojdňového 320-míľového triatlonu, ktorý sa vzdialenosťou rovná dvom Ironmanom a ktorého trasa vedie okolo celého Veľkého ostrova. Je to oslava vytrvalosti, na ktorú majú vstup len pozvaní. Len tridsaťpäť pretekárov dostatočne zdatných a dostatočne šialených na to, aby sa ju pokúsili zvládnuť. Prvý deň je na programe 6,2 míle plávania v oceáne a po ňom 90 míľ bicyklovania. Druhý deň strávite na sedadle 170 míľ. Vrcholom podujatia je tretí deň – 52,4 míľ behu po rozpálených lávových poliach na pobreží regiónu Kona.

Na Ultramanovi sa zúčastňujem druhý raz (prvýkrát som tu bol pred rokom) a dal som si vysoké ciele. Minulý rok som komunite vytrvalostných športovcov vyrazil dych: objavil som sa z ničoho nič v zrelom veku 42 rokov a iba po šiestich mesiacoch seriózneho tréningu som v celkovom poradí obsadil úctyhodné jedenáste miesto. A to po desaťročiach nezodpovedného opíjania sa a brania omamných látok, ktoré takmer zabili mňa i ďalších. Navyše som nevynakladal žiadnu náročnejšiu fyzickú námahu než nosenie nákupov a možno ešte presádzanie rastlín. Pred tými prvými pretekmi mi ľudia hovorili, že pre človeka ako ja je účasť na Ultramanovi bláznovstvom, priam hlúposťou. Koniec koncov, poznali ma ako právnika v strednom veku, ktorý vedie sedavý života. Ako chlapa, ktorý musí myslieť na manželku, deti a kariéru a teraz sa ženie za pochabosťami. A to ani nehovoriac o tom, že som trénoval – a mal v úmysle aj pretekať – výlučne na rastlinnej strave. Nemožné, hovorili mi. Vegáni sú vyziabnutí slabosi, nie sú schopní podať žiadny výraznejší športový výkon než kopať si Hacky Sack. Rastliny neobsahujú nijaké proteíny. Nikdy sa ti to nepodarí. Toto všetko som si musel vypočuť. No kdesi v hĺbke srdca som vedel, že na to mám.

A dokázal som to. Dokázal som, že sa mýlili. Vzoprel som sa nielen „strednému veku“, ale aj tým zdanlivo nemenným stereotypom o fyzických schopnostiach ľudí, ktorí nejedia nič iné než rastliny. No a teraz som tu bol znovu, aby som pretekal po druhý raz.

Ešte včera som preteky začínal v skvelej forme. Prvý deň som 6,2 míle plávania v zálive Keauhou zakončil ako víťaz a pred druhým súťažiacim som mal desaťminútový náskok. Po plaveckej časti mi namerali šiesty najrýchlejší medzičas v dvadsaťpäťročnej histórii pretekov a vyzeralo to na skvelý štart. Koncom 80. rokov som na Stanfordovej univerzite pretekal v plávaní, takže až také obrovské prekvapenie to nebolo. Ale bicyklovanie? To je niečo celkom iné. Pred tromi rokmi som bicykel ani len nemal a už vôbec som nevedel, ako sa na ňom preteká. V ten prvý deň Ultramana, po dve a pol hodinách skuvíňania v silných oceánskych prúdoch, doľahla na mňa ťažká únava. Pľúca som mal spálené od slanej vody a hrdlo boľavé, lebo v zálive som hádam desať ráz vyvracal raňajky. Teraz na mňa čakalo deväťdesiat míľ smerom k národnému parku Volcanoes, v horúčave, vlhku a s protivetrom so silou víchrice. Zrátal som si to. Bolo len otázkou času, kedy špecialisti na bicykel zmažú stratu a na posledných dvadsiatich míľach prvého dňa ma predbehnú – na vyčerpávajúcom 1200-metrovom stúpaní hore na sopku. Neprestajne som sa obzeral, absolútne presvedčený, že uvidím trojnásobného víťaza Ultramana Brazílčana Alexandreho Ribieru, ako mi dýcha na krk, ako ma prenasleduje ako svoju korisť. Nikde ho však nebolo. Vlastne za celý deň som neuvidel žiadneho iného pretekára. Keď som vyberal poslednú zákrutu v cieľovom zjazde a počul som, ako na mňa moja manželka Julie a nevlastný syn Tyler volajú z tímového auta, takmer som tomu nemohol uveriť. Vyhral som prvý deň Ultramana! Julie a Tyler vyskočili z auta a utekali ma objať: hodil som sa im do náručia, po tvári mi stekali slzy. Ešte väčším šokom bolo, ako dlho som na ďalších pretekárov čakal – celých desať minút! Vyhrával som Ultramana s náskokom desať minút! Nebol to len splnený sen. Nezmazateľne som sa zapísal do histórie vytrvalostných športov a ten zápis bol dokonca hodný knihy rekordov. Na človeka ako ja – otca v strednom veku, ktorý konzumuje rastlinnú stravu – a po tom všetkom, s čím som bojoval a čo som prekonal, to bolo prinajmenšom pozoruhodné.

Takže na druhý deň ráno, keď som spolu s ostatnými športovcami stál v národnom parku Volcanoes na štarte, sa všetky oči upierali na mňa. Stáli sme tam napätí, ako na ihlách, v šere skorého rána a studenom mrholení. Zaznel výstrel z pištole a všetci favoriti vytrielili ako jaguáre, snažiac sa rýchlo dostať na čelo a vytvoriť organizovaný vedúci pelotón. Ak to mám povedať mierne, nebol som pripravený začať tých 170 míľ na bicykli hneď z fleku šprintovať ako o dušu. Pred štartom som sa nerozcvičil a nasadené tempo ma totálne zaskočilo. Dolu kopcom sa zrýchlilo na takmer 80 kilometrov za hodinu, takže ak som chcel udržať krok i svoju pozíciu vo vedúcej skupine, musel som načrieť poriadne hlboko. Nohy mi však čoskoro opuchli od kyseliny mliečnej a zahnalo ma na chvost.

Úvodných dvadsať míľ prudkého zjazdu z vrcholu sopky je „jazdou v háku“ – to znamená, že sa môžete viezť za inými pretekármi a ostať v bezpečí „veternej bubliny“. Keď vás raz zhltne skupina, dokážete udržiavať tempo s vynaložením minimálnej energie. Posledná vec, ktorú chcete, je „odpadnúť“. Znamená to totiž, že budete bojovať sám za seba, ako osamelý vlk zápasiť s vetrom a nepomôže vám pritom nič iné len vlastná energia. Avšak presne to sa mi stalo. Zaostal som za vedúcou skupinou, no pred ďalšou skupinkou „prenasledovateľov“ som mal stále príliš veľký náskok. Akurát, že som sa cítil skôr ako vyziabnutý potkan než ako vlk. Ako mokrý a premrznutý vyziabnutý potkan, nahnevaný a rozzúrený na seba samého za to, ako zle som začal. Už teraz som bol zadychčaný a predstavoval si tých osem ťažkých hodín na bicykli, ktoré som mal pred sebou. Všetko ešte zhoršoval dážď a fakt, že som si zabudol návleky na topánky, takže chodidlá som mal celé premočené a také premrznuté, až som si ich necítil. Veľa vecí mi nevadí, ani bolesť, ale mokré a studené nohy ma privádzajú do šialenstva. Rozmýšľal som, že spomalím a počkám, kým ma dohoní skupinka prenasledovateľov, no tí boli ďaleko vzadu. Mojou jedinou možnosťou bolo popasovať sa s tým ďalej sám.

Dostal som sa na úpätie sopky a zamieril k juhovýchodnému cípu ostrova, práve keď vychádzalo slnko. Zahol som na Red Road a konečne mi začínalo byť teplejšie. Tento úsek je jedinou časťou celých pretekov, na ktorej nie je povolená podpora tímu – všetky tímové autá majú vstup zakázaný. Pätnásť míľ sú všetci ponechaní sami na seba. Nevidel som nijakých iných jazdcov. Sám som letel cez tento bujne porastený vlniaci sa, no zároveň diabolský terén, po ceste plnej výmoľov a ostrých ťažkých zákrut a spod kolies mi neustále odlietal štrk. Bol som sám ako prst, takže som sa sústredil na zvuk kolies a poháňanie bicykla. Ticho tropického úsvitu prerušovali len moje vlastné myšlienky na to, aký som premočený. Navyše ma hnevalo, že moja manželka Julie i zvyšok tímu prepásli odovzdávku tekutín pred „zónou bez áut“, takže ma na tomto osamotenom úseku nechali s totálne vyschnutým hrdlom. A presne v takomto stave som narazil na hrboľ. A rozpľaštil sa tvárou na Red Road.

Odopnem si prilbu. Je prasknutá, cez stred vedie dlhá puklina. Nahmatám si temeno. Dotknem sa kože pod zlepenými spotenými vlasmi a pocítim bolesť. Silno zažmúrim oči, znovu ich otvorím, oči upriem na prsty a vytrasiem si ich. Sú tam všetky. Všetkých päť. Zakryjem si jedno oko, potom druhé. Vidím celkom dobre. V kŕči vystriem kolená a rozhliadnem sa okolo seba. Okrem vtáka, ktorého by som pravdepodobne mal vedieť identifikovať (má dlhý krk, široký čierny chvost a žlté bruško) a ktorý vedľa môjho bicykla ďobe do zeme, nie je nikde ani nohy. Napnem uši, snažiac sa zachytiť zvuk blížiacej sa skupiny ďalších jazdcov. No nepočujem nič – len pokojné krákanie vtáka, šum neďalekého stromu, buchnutie sieťovaných dverí ozývajúce sa lesom a pomedzi to stále dokola jemné nárazy vĺn blízkeho oceána o piesok.

Napne ma. Rukou si chytím žalúdok a na minútu sa sústredím na to, ako mi koža prikrytá dlaňou stúpa a klesá. Nádych a výdych. Napočítam do desať, potom do dvadsať. Robím čokoľvek, len aby som odpútal svoju pozornosť od bolesti, ktorá mi práve zasiahla plece ako armáda v plnom cvale – čokoľvek, čo mi pomôže nemyslieť na kašovitú kožu na kolene. Nevoľnosť ustúpi.

Plece mi stuhne, no pokúsim sa ním pohnúť. Nie je to dobré. Cítim sa ako stonajúci plechový drevorubač z Čarodejníka z krajiny Oz, ktorý prosí o olejničku. Pomykám chodidlami sem a tam. Tými posranými mokrými chodidlami. Opatrne sa postavím a váhu prenesiem na zranené koleno. Nadávajúc zdvihnem bicykel a nasadnem, nohou drgám do zostávajúceho pedálu a otáčam ho. Nezáleží ako, ale nejako už musím dokopať tú jednu míľu na koniec Red Road, kde už čakajú tímy, kde sa o mňa postará Julie a poumýva ma. Bicykel hodíme do dodávky a odvezieme sa naspäť do hotela.

Hlava mi duní, zatiaľ čo sa kolísavo odrážam smerom dopredu, jednou nohou sa snažím bicyklovať, druhá sa mi voľne hompáľa a z kolena mi kvapká krv. Po boku mám oceán a nad ním oblohu, ktorá sa rozjasňuje do úplného rána a ako šedobiela bridlicová strecha mení farbu tropického mora do tmavozelena, s bodkami od dažďa. Myslím na tie tisíce a tisíce hodín, ktoré som kvôli tomuto trénoval, ako ďaleko som sa dostal, že už nie som ten tučný chlap závislý od cheeseburgerov a bez formy, ktorým som bol ešte pred dvomi rokmi. Myslím na to, ako som od základu prebudoval nielen svoje stravovanie a svoje telo – ale aj celý svoj životný štýl. Skrz-naskrz. Znovu sa pozriem na dolámaný pedál a potom si pomyslím na tých stotridsaťpäť míľ, ktoré v týchto pretekoch ešte čakajú. Nemožné. Je to tak, pomyslím si. Rovnakým dielom ma zaplaví hanba i úľava. Preteky sa skončili. Pre mňa určite.

Nejako sa prebojujem tou poslednou míľou po Red Road (zhruba) a čoskoro v diaľke rozoznám čakajúce tímy. Autá zaparkované, občerstvenie a výstroj rozložené, všetko pripravené pre blížiacich sa pretekárov. Srdce mi začne biť silnejšie a nútim sa šliapať ďalej, bližšie k nim. Budem sa musieť pozrieť do očí svojej manželke a nevlastnému synovi Tylerovi, povedať im, čo sa stalo, povedať im, ako som sklamal nielen sám seba, ale aj ich – svoju rodinu, ktorá pre splnenie tohto sna toľko obetovala. Nemusíš to robiť, zašepká hlas v mojom vnútri. Prečo sa jednoducho neotočíš – alebo, ešte lepšie, prečo sa neodkradneš do lístia, než ťa niekto vôbec uvidí prichádzať?

Vidím Julie, ako sa prediera pomedzi ľudí, aby ma privítala. Chvíľu trvá, kým si uvedomí, čo sa stalo. Keď jej to dôjde, na tvári sa jej začne zračiť šok a starosti. Cítim, ako sa mi oči zaplavujú slzami, a vravím si, že ich musím zadržať.

V duchu ohana, havajského slova označujúceho „rodinu“, v ktorého znamení sa tieto preteky nesú, ma znenazdajky obklopí poltucet členov tímu. Teda tímov – iných pretekárov. Všetci sa mi ponáhľajú pomôcť. Skôr než Julie vôbec stihne niečo povedať, Vito Biala, na ktorého dnes vyšla zmena v trojčlennom tíme s názvom „Night Train“, sa vynorí aj s lekárničkou a začne mi ošetrovať rany. „Dostaneme ťa naspäť na trať,“ zahlási pokojne. Vito je niečo ako legenda Ultramana a obrovská autorita, takže sa zo seba snažím vydolovať všetku silu a opätovať mu skrivený úsmev. Pravdou však je, že to nedokážem.

„To ťažko,“ poviem zarazene . „Zlomený pedál. Som von z hry.“ Ukážem na miesto na bicykli, kde kedysi býval ľavý pedál.

A hneď sa cítim akosi lepšie. Len vyslovenie tých slov – že som Vitovi naozaj povedal o svojom rozhodnutí skončiť – mi z pliec vezme čosi temného. Tie rozpačité slová mi prinesú úľavu: ľahký, elegantný odchod z tohto pekla a onedlho teplá hotelová posteľ. Už cítim tie mäkké periny, predstavujem si vankúš pod hlavou. A zajtra, namiesto dvojitého maratónu, vezmem rodinu na pláž.

Vedľa Vita stojí tímový kapitán pretekárky Kathy Winklerovej, Peter McIntosh. Pozrie sa na mňa a prižmúri oči. Čo je to za pedál?“ opýta sa.

„Look Kēo,“ vyjachtám a rozmýšľam, načo to chce vedieť.

Peter zmizne a môjho bicykla sa zmocní tím mechanikov, ktorí sa okamžite vrhnú do práce. Začnú robiť diagnostiku – ako keby chceli dostať späť na trať formulu 1: overujú, či nie je prasknutý rám, skúšajú brzdy a prehadzovačky, kontrolujú geometriu kolies, imbusové kľúče lietajú všetkými smermi. Zamračím sa. Čo to tu predvádzajú? Vari nevidia, že som von z hry?

O sekundu neskôr sa znovu objaví Peter – v ruke drží úplne novučičký pedál, identický s tým mojím.

„Ale ja –“ Môj mozog pracuje na plné obrátky. Pokúšam sa prísť na to, ako sa celá situácia mohla tak dramaticky zmeniť. Ako sa mohlo zmeniť to, čo som si naplánoval. Pomaly mi dochádza, že ma dávajú dokopy. Čakajú, že budem pokračovať v pretekoch! Myknem sa na to, že mi niekto tampónikom umýva plece. Tak toto sa nestane! Už som sa rozhodol: som zranený, bicykel je na kusy, je koniec. Alebo nie?

Julie pri mne kľačí, obväzuje mi koleno, zdvihne pohľad. Usmeje sa. „Myslím, že to bude fajn,“ povie.

Peter McIntosh vstane od bicykla, na ktorý práve domontoval pedál. Zahľadí sa mi priamo do očí a povie: „Nie je koniec. Takže vysadni znovu na bicykel a dokonči, čo si začal.“ Znie ako armádny generál s piatimi hviezdami na výložke.

Neviem, čo povedať. Sťažka preglgnem a ostanem civieť do zeme. Cítim, ako sa na mňa upierajú pohľady všetkých tímov naokolo a čakajú, čo urobím. Čakajú, že počúvnem Petra, naskočím na bicykel a budem pokračovať. Že sa vrátim do hry.

Ostáva predo mnou ešte stotridsaťpäť míľ. Stále prší. Prišiel som o pozíciu lídra a na svojich konkurentov mám obrovskú stratu. A navyše, okrem toho, že som úplne vyradený duševne, som zranený, premočený a fyzicky vyšťavený. Zhlboka sa nadýchnem, potom vydýchnem. Zatvorím oči. Mám pocit, akoby všetka vrava a hluk okolo mňa utíchli, vzdialili sa, až úplne zmĺkli. Ticho. Len tlkot môjho srdca a dlhá predlhá cesta predo mnou.

Urobím, čo urobiť musím. Vypnem hlas vo svojej hlave, ktorý ma nabáda skončiť. A znovu vysadnem na bicykel. Zdá sa, že tieto preteky sa pre mňa ešte len začínajú.

1. Kapitola

ČIARA V PIESKU

Bolo to noc pred mojimi štyridsiatymi narodeninami. V tú chladnú noc na konci októbra roku 2006 už Julie i naše tri deti tvrdo spali a ja som sa pokúšal vychutnať si niekoľko pokojných chvíľ v inak hlučnej domácnosti. K mojim nočným zvyklostiam patrilo i to, že som sa nechal pohltiť pohodlím obrovského televízora s plochou obrazovkou a hlasitosť nastavil na maximum. A kým som sa vznášal v opare repríz seriálu Zákon a poriadok (Law & Order), zvykol som spráskať aj tanier cheeseburgerov, pričom som toto vítané zatemnenie mozgu zavŕšil plnými ústami nikotínových žuvačiek. Sám seba som presviedčal, že toto je môj spôsob oddychu. Po ťažkom dni som mal pocit, že si ho zaslúžim a že je neškodný.

Koniec koncov, dobre som vedel, čo je škodlivé. Pred ôsmimi rokmi som sa pravidelne preberal z niekoľkodňového opíjania sa do nemoty, až kým som sa neocitol v liečebni drogových a alkoholických závislostí na oregonskom vidieku. Odvtedy som zázračne vytriezvel a deň za dňom som v abstinovaní pokračoval. Už som nepil. Nebral som drogy. Myslel som si, že mám právo nažrať sa ako prasa tej trochy nezdravej stravy.

V tú noc pred mojimi narodeninami sa však niečo udialo. Boli takmer dve hodiny ráno, už vyše tri hodiny som tupo hľadel do telky, k otrave soľou mi veľa nechýbalo a zjedené kalórie bolo možné rátať v tisíckach. Brucho som mal plné a nikotínové poblúznenie ustupovalo, takže som sa rozhodol to zabaliť. Rýchlo som nakukol do izieb pri kuchyni, kde spali moji nevlastní synovia Tyler a Trapper. Rád som sa díval, ako spia. Jeden mal jedenásť, druhý dvanásť, čochvíľa puberťáci túžiaci po nezávislosti. No zatiaľ to boli stále chlapci v pyžamách, ktorí ležali na poschodovej posteli a snívali o skateboardoch a Harrym Potterovi.

Pozhasínal som a začal vliecť svoje 94-kilové telo hore schodmi, no uprostred cesty som sa musel zastaviť – oťaželi mi nohy a lapal som po dychu. Tvár sa mi celkom rozhorúčila a musel som sa až predkloniť, len aby som sa vôbec dokázal nadýchnuť, pričom sa mi brucho prelialo cez džínsy, ktoré mi už nesedeli. S pocitom nevoľnosti som sa pozrel na prekonané schody. Bolo ich osem. Rovnaký počet ma ešte čakal. Osem schodov. Mal som tridsaťdeväť rokov a zmohlo ma osem schodov. Človeče, pomyslel som si, fakt som takto dopadol?

Pomaličky som sa vyštveral hore a vošiel do spálne. Dával som pozor, aby som nezobudil ani Julie, ani našu dvojročnú dcérku Mathis. Túlila sa k mame v našej manželskej posteli – moji dvaja anjeli, osvetlení svitom mesiaca dopadajúcim cez okno. Ostal som stáť na mieste, díval sa, ako spia, a zatiaľ som čakal, kým sa mi spomalí tep. Po tvári mi začali stekať slzy. Doľahla na mňa mätúca zmes emócií – lásky, to samozrejme, ale aj viny, hanby a náhleho, nástojčivého strachu. Mysľou mi preblysol žiarivo jasný obraz Mathis v jej svadobný deň, ako sa smeje, ako ju obklopujú hrdí bratia – družbovia a rozžiarená mama. Avšak v tomto živom sne som si uvedomoval, že niečo zásadné tam chýba. Nebol som tam ja. Bol som mŕtvy.

Pod krkom mi naskočila husia koža a zimomriavky sa rýchlo rozšíril ďalej po chrbtici. Zachvátila ma panika. Na tmavú drevenú podlahu dopadla kvapka potu. Kvapka, ktorá ma celkom ochromila. Akoby to bolo to jediné, čo mi bránilo skolabovať. Drobná krištáľová guľa predpovedajúca mi ponurú budúcnosť – že sa nedožijem svadobného dňa svojej dcéry.

Len sa rýchlo spamätať. Potriasol som hlavou a zhlboka sa nadýchol. Dotackal som sa do kúpeľne k umývadlu a ošpliechal si tvár studenou vodou. Keď som zdvihol hlavu, zbadal som v zrkadle svoj odraz. Ostal som ako obarený. Obraz mladého sympatického plaveckého šampióna, ktorým som kedysi bol, predstava o sebe, ktorú som tak dlho živil, boli preč. A v tom okamihu sa moje popieranie skutočnosti roztrieštilo na márne kúsky. Po prvý raz ho nahradila realita. Bol som tučný a bez kondície. Veľmi nezdravý muž ženúci sa do stredného veku – deprimovaná, sebamrzačiaca sa osoba, ktorá nemala absolútne nič spoločné s tým, kým som bol a kým som chcel byť.

Vonkajšiemu pozorovateľovi sa všetko videlo dokonalé. Od môjho posledného drinku uplynulo osem rokov a za ten čas som dokázal svoj pokazený a zúfalý život napraviť, pretaviť ho presne podľa modelu moderného amerického sna o úspechu. Keď som schmatol tituly zo Stanfordovej a Cornellovej univerzity a roky strávil na poste korporátneho právnika (čo znamenalo žiť desať rokov na alkohole, ťahať otupujúce osemdesiathodinové pracovné týždne, znášať diktátorských šéfov a žúrovať neskoro do noci), konečne som unikol do stavu triezvosti a dokonca si založil malú právnickú kanceláriu orientovanú na zábavný priemysel. Mal som nádhernú, milujúcu manželku, ktorá ma podporovala, a tri zdravé deti, ktoré ma zbožňovali. A spoločne sme si postavili dom snov.

Tak čo to so mnou bolo? Prečo som sa tak cítil? Urobil som všetko, čo som urobiť mal, a ešte aj trochu viac. Nebol som len zmätený. Padal som celkom do neznáma.

Avšak presne v tom istom okamihu ma prenikla hlboká pravda: nielen, že potrebujem veci zmeniť, ale že sa zmeniť aj chcem. Dobrodružstvá v subkultúre ľudí bojujúcich so závislosťou ma naučili, že dráha ľudského života sa často redukuje na niekoľko identifikovateľných okamihov – rozhodnutí, ktoré všetko zmenia. Až pridobre som vedel, že chvíle, ako táto, sa nehádžu von oknom. Treba si ich vážiť a využiť ich, nech to stojí, čo to stojí. Neprichádzajú totiž každý deň. Ak vôbec niekedy. A ak ste vo svojom živote zažili aspoň jeden taký silný okamih, ste šťastný človek. Stačí žmurknúť, alebo sa na moment pozrieť inam, a dvere sa nielenže zavrú, ale doslova po nich zľahne zem. Mne sa požehnania v podobe takejto príležitosti dostalo už po druhý raz. Tou prvou bola drahocenná chvíľa osvietenia, ktorá predchádzala môjmu vytriezveniu na odvykacej liečbe. Keď som sa v tú noc díval do zrkadla, cítil som, ako sa brána otvára znovu. Musel som konať.

Ale ako?

Ide o toto: Som človek extrémov. Nedokážem si dať len jeden drink. Buď som úplne na sucho alebo sa ožeriem tak, že sa zobudím nahý v hotelovej izbe vo Vegas a nebudem mať ani šajnu, ako som sa tam dostal. Buď vyleziem z postele o 4:45 ráno a zaplávam si niekoľko dĺžok v bazéne (ako som to robil v puberte), alebo do seba na gauči nadlávim BigMacy. Nestačí mi jedna šálka kávy. Musí to byť sedemdecové venti, do ktorého si len tak pre srandu nalejem ešte dve až päť dávok espressa navyše. Ešte aj dnes pre mňa „striedmosť“ ostáva neprebádaným územím, prelietavou milenkou, o ktorú bojujem napriek jej nezáujmu. Keďže toto všetko o sebe viem, pochopil som, že ak chcem naozaj a natrvalo zmeniť svoj životný štýl, bude si to vyžadovať dôslednosť, konkrétne ciele a kontrolovateľnosť. Ako keby som bol na odvykacej liečbe. Vágne termíny ako „jesť zdravšie“ alebo možno „častejšie chodiť do posilňovne“ jednoducho nebudú fungovať. Súrne som potreboval jasný plán. Potreboval som do piesku nakresliť jasnú deliacu čiaru.

Prvou vecou, ktorú som nasledujúce ráno urobil, bolo, že som o pomoc poprosil svoju manželku Julie.

Odkedy Julie poznám, hlboko sa zaujíma o jogu a alternatívne liečebné metódy, a zastáva niekoľko (mierne povedané) „pokrokových“ náhľadov na výživu a zdravie. Vždy skoro vstávala, každý deň začínala meditáciou a sériou pozdravov slnku, po ktorých si dala raňajky pripravené z aromatických byliniek a čajov. Na svojej ceste k osobnému rastu a pri hľadaní rada sedela pri nohách mnohým guruom – od Eckharta Tolleho, cez Annette (modrookú jasnovidku), náčelníka Zlatého orla z juhodakotského kmeňa Lakotov, až po Paramhansa Nithyananda, mladého pohľadného indického mudrca. Minulý rok sa vlastne sama vybrala na juh Indie, aby navštívila posvätnú horu Arunachala, ktorú v jogínskej kultúre uctievajú ako „duchovný inkubátor“. Vždy som obdivoval jej túžbu objavovať. Vyzeralo to, že sa v tom naozaj našla. Avšak tento typ „alternatívneho uvažovania“ bol výhradne jej doménou. Nikdy nie mojou.

Najmä pokiaľ išlo o jedlo. Otvoriť našu chladničku znamenalo zbadať neviditeľnú, no zreteľnú deliacu čiaru uprostred. Na jednej strane boli uložené typické americké potraviny spôsobujúce infarkt: hotdogy, majonéza, bloky syra, technicky spracované pochutiny, sýtené nápoje a zmrzlina. Na druhej strane – tej Juliinej, ležali tajomné vrecúška naplnené rastlinnými preparátmi a neoznačený zaváraninový pohár alebo dva s liečivými kašami neznámeho pôvodu, ktoré páchli ako hnoj. Bolo tam niečo, čo sa volalo „ghee“ (ako mi trpezlivo vysvetľovala), a takisto chyawanprash, štipľavý, hnedý lepkavý džem z istého indického egreša známeho v ayurvéde ako „elixír života“, starobylá indická alternatívna medicína. Nikdy som si z Juliiných rituálnych príprav týchto čudesných jedál neuťahoval. No hoci som si časom navykol na jej snahu primäť ma jesť veci ako naklíčenú fazuľu mungo alebo seitanový burger, nemôžem ani povedať, že som si „nikdy nič nezobral“ a zdržal sa ďalších poznámok. „To nie je jedlo,“ vyhlásil som zakaždým, pokrútil hlavou a radšej siahol po svojom šťavnatom hovädzom burgeri.

Takýto typ jedla bol fajn pre Julie, a určite aj pre naše deti, no ja som potreboval svoje jedlo. Skutočné jedlo. Julie ma však nikdy nesekírovala, nenútila ma zmeniť svoje návyky a za to jej patrí nesmierne uznanie. Ak mám byť úprimný, myslel som si, že to so mnou jednoducho vzdala. V skutočnosti však pochopila zásadný duchový princíp, ktorý som ja ešte len pochopiť mal. Môžete stáť na svetle. A môžete dávať dobrý príklad. No nikoho nemôžete donútiť, aby sa zmenil.

Ten deň však bol iný. V predošlú noc som dostal dar: Hlboko vo svojom vnútri som pocítil, že sa nielenže potrebujem zmeniť, ale že sa zmeniť aj chcem – naozaj zmeniť. Nalial som si obrovskú šálku veľmi silnej kávy a pri stole s raňajkami som jej nervózne predostrel celú vec.

„Inak, ehm,“ začal som, „vieš, tá detoxikácia, čo si si robila minulý rok... Keď si pila samé džúsy...“

Julie sa na mňa zahľadela s ústami plnými konopného chleba natretého chyawanprashovým džemom a na perách sa jej zjavil nepatrný zvedavý úsmev. „Áno? Viem, čo myslíš.“

„No, tak mi napadlo, ehm, že teda... Možno by som to mohol odskúšať, chápeš?“ Nemohol som uveriť, že tie slová práve vyšli z mojich úst. Hoci bola Julie jedným z najzdravších ľudí, akých som poznal, a hoci som na vlastné oči videl, ako jej stravovanie a využívanie alternatívnej medicíny pomohli prekonať mnohé ťažkosti (v jednom prípade priam zázračne), ešte pred dvadsiatimi štyrmi hodinami by som sa bol do krvi hádal, že akákoľvek „očistná kúra“ je absolútne zbytočná, dokonca škodlivá. Nikdy som nenašiel žiadny dôkaz o tom, že očistné kúry sú zdravé alebo že nejakým spôsobom odstraňujú z tela „toxíny“. Opýtajte sa ktoréhokoľvek lekára zo sveta Západnej medicíny a bude súhlasiť s týmto: „Takéto očistné kúry nielenže nie sú neškodné, ale sú vyslovene nezdravé.“ A mimochodom, čo majú byť zač tie záhadné toxíny a ako ich nejaká očistná kúra už len odstráni? Všetko som to považoval za hlúposti, za číre výmysly a bľabotanie kdejakých šarlatánov.

V ten deň som však bol zúfalý. Ešte stále som cítil paniku uplynulej noci, ešte stále som cítil, ako mi pulzujú spánky. Tá kvapka potu, to zlé znamenie, záblesky pred očami – všetko to bolo až príliš reálne. Bolo jasné, že môj spôsob života nefunguje.

„Prečo nie,“ povedala Julie nežne. Nepýtala sa, čo podnietilo moju zvláštnu prosbu, a ja som jej nič nevysvetľoval. Nech už to znie akokoľvek otrepane, Julie bola moja spriaznená duša a zároveň najlepšia priateľka – človek, ktorý ma poznal lepšie než ktokoľvek iný. Avšak z dôvodov, ktoré stále celkom nechápem, som sa nemohol primäť k tomu, aby som jej povedal, čo sa stalo v noci. Možno to bolo zahanbenie. Alebo bol strach, ktorý som cítil, jednoducho príliš naliehavý na to, aby som ho dokázal vyjadriť slovami. To skôr Julie má pridobrú intuíciu na to, aby si nevšimla, že sa niečo muselo stať, no nepoložila mi jedinú otázku: jednoducho to celé nechala otvorené, bez akýchkoľvek očakávaní.

V skutočnosti mala Julie také nízke očakávania, že som ju musel osloviť ešte trikrát, kým naozaj zašla do alternatívnej lekárne a priniesla veci, ktoré boli potrebné na začatie očistnej kúry – na púť, ktorá zanedlho všetko zmenila.

Spoločne sme sa pustili do sedemdňového progresívneho režimu, ktorý zahŕňal množstvo byliniek, čajov a ovocných či zeleninových džúsov (ak vás zaujíma, aký očistný program odporúčam, pozrite si Prílohu III, Zdroje, Jai Renew Detox and Cleansing Program). Dôležité je pochopiť, že nešlo o „hladovku“. Každý jeden deň som urobil niečo, čím som svoje telo posilnil základnými živinami v tekutej forme. Odhodil som pochybnosti a naplno sa do toho vrhol. Z chladničky sme vyhodili všetky moje šľahačky, jogurty v tube i salámu a prázdne police naplnili obrovskými kaďami čaju uvareného zo zmesi, ktorá vyzerala ako listy pohrabané z nášho trávnika. Džúsy som pil s plným nasadením, nalieval som do seba tekuté odvary zo špenátu a mrkvy ochutené cesnakom a po nich prehĺtal bylinné lieky vo forme kapsúl, zapíjajúc ich čajom s výrazne hnojovou pachuťou, z ktorého ma napínalo.

Na druhý deň som sa na gauči zvíjal od bolesti, celý spotený. Skúste skoncovať s kofeínom, nikotínom a jedlom. Naraz. Vyzeral som hrozne. A cítil som sa ešte horšie. Nemohol som sa ani pohnúť. No nevedel som ani zaspať. Celý svet sa mi obrátil hore nohami. Julie poznamenala, že vyzerám, akoby som sa liečil zo závislosti od heroínu. Naozaj som mal pocit, že som sa vrátil na odvykačku.

No Julie ma povzbudzovala, aby som to vydržal. Povedala, že to najhoršie budem mať čoskoro za sebou. Dôveroval som jej a skutočne mala pravdu: každý ďalší deň bol ľahší než ten predchádzajúci. Napínanie pominulo a nahradila ho vďačnosť za to, že si môžem dať niečo – čokoľvek – do úst. Na tretí deň sa hmla začala dvíhať. Moje chuťové poháriky sa prispôsobili a celý režim som si vlastne začal vychutnávať. A napriek tomu minimu kalórií som začínal cítiť príval energie, po ktorom ma premohol hlboký pocit nového začiatku. Dostalo ma to. Štvrtý deň bol ešte lepší a na piaty som sa cítil ako znovuzrodený. Dobre som spal a potreboval som len niekoľko hodín spánku. Myseľ som mal jasnú a telo ľahké, nabité energiou a veselosťou, ktoré som dovtedy považoval za nereálne. Zrazu som utekal hore schodmi s Mathis na chrbte a pulz sa mi takmer nezvýšil. Vyšiel som von trochu si „zabehať“ a cítil som sa skvelo, hoci tenisky som si na nohy neobul celé roky a už piaty deň som existoval bez poriadnej stravy! Bolo to úchvatné. Cítil som sa ako človek so zlým zrakom, ktorý si prvý raz nasadí okuliare. Žasol som, že človek sa môže cítiť takto dobre. Dovtedy som bol celý život beznádejne závislý od kávy, no teraz som sa hneď druhý deň očisty rozhodol s Julie spolupracovať v jednej dôležitej veci. Odpojili sme náš milovaný kávovar a spoločne sme ho odniesli do smetí – čin, ktorý by ani jeden z nás nebol považoval za možný. Ani za milión rokov.

Na konci sedemdňovej kúry nastal čas vrátiť sa k ozajstnému jedlu. Julie mi pripravila výživné raňajky – müsli s lesným ovocím, niekoľko toastov s maslom a moje obľúbené stratené vajcia. Po siedmich dňoch bez poriadneho jedla by mi prepáčila, keby som to všetko zhltol za pár sekúnd. Namiesto toho som však len civel na tanier. Otočil som sa k Julie: „Myslím, že asi budem pokračovať.“

„Ako prosím?“

„Cítim sa tak dobre. Načo robiť krok späť? Myslím teraz na to jedlo. Proste budem pokračovať.“ Široko som sa na ňu usmial.

Ak ma máte pochopiť, musíte si uvedomiť, že som alkoholik. Telom i dušou. Ak je niečo dobré, potom to znamená, že čím je toho viac, tým lepšie. Alebo nie? Miernosť je pre obyčajných ľudí. Prečo sa nesnažiť o niečo neobyčajné? To bolo vždy moje pravidlo – i môj koniec.

Julie naklonila hlavu a zvraštila čelo. Očividne chcela niečo povedať, keď vtom Mathis po celom stole neúmyselne vyliala pomarančový džús – každodenný výjav. Obaja sme s Julie priskočili zachraňovať, čo sa dalo, aby sa džús nevylial aj na podlahu. „Ups,“ zachichotala sa Mathis a ja i Julie sme sa usmiali. Poutieral som ten lepkavý sajrajt a presne v tej chvíli som svoj bláznivý nápad zavrhol. Idea nekonečného pitia džúsov a očisťovania mi zrazu pripadala rovnako hlúpa, ako vlastne aj je. „Nevadí,“ povedal som rozpačito. Pozrel som sa na tanier a napichol si na vidličku čučoriedku. Bola to tá najlepšie čučoriedka v mojom živote.

„Chutí?“ opýtala sa Julie.

Prikývol som a zjedol ďalšiu a ďalšiu. Mathis vedľa mňa džavotala a usmievala sa.

Tak som dosiahol svoj prvý cieľ: zmocnil som sa toho drahocenného okamihu – prešiel som cez otvorené dvere a urobil rozhodnutie. Teraz som však potreboval plán, ako pokračovať v tom, čo som začal. Musel som si nájsť nejakú zlatú strednú cestu. Hrozil som sa toho, že sa znovu vrátim do starých koľají. Ak som sa chcel pohnúť dopredu, potreboval som premyslenú stratégiu. Nie nejakú „diétu“ ako takú, ale režim, ktorého by som sa mohol držať dlhodobo. Vlastne som potreboval úplne nový životný štýl.

Bez akéhokoľvek hlbokého naštudovávania, rozmýšľania, alebo relevantného prieskumu som sa rozhodol, že mojím prvým krokom bude odskúšať vegetariánsku stravu a popritom si dať záväzok trikrát do týždňa cvičiť. Vyradil som mäso, ryby a vajcia. Vyzeralo to ako výzva, no dávalo mi to zmysel. A čo bolo dôležitejšie, zdalo sa mi to uskutočniteľné. Pripomínal som si lekciu, ktorú mi dal boj s alkoholizmom: rozhodol som sa neupínať na myšlienku, že už „nikdy v živote si nedám cheeseburger (alebo drink)“ a radšej sa zamerať na to, aby som to zvládal deň za dňom. Julie ma chcela podporiť a na narodeniny mi kúpila bicykel, aby ma povzbudila v športovaní. A ja som dodržal svoju časť dohody a jedol som burritos bez mäska, vegetariánske burgery namiesto hovädzích a namiesto neskorých raňajok so syrovou omeletou na tanieri som v sobotu ráno vyrážal na bicykli na neformálne výlet i y s priateľmi.

Netrvalo však dlho a moje nadšenie začalo opadávať. Hoci som znovu plával a občas si zabehal alebo zabicykloval, moja nadváha sa nezmenšovala a stále som vážil 92 kilogramov – malo to ďaleko od 72-kilovej hmotnosti vysokoškolského plavca. No ešte znepokojujúcejší bol fakt, že energie som mal znovu rovnako málo ako počas letargických stavov pred detoxikáciou. Bol som šťastný, že som sa znovu vrátil k cvičeniu a pripomenul si svoju dávno zabudnutú lásku k vode a čerstvému vzduchu. Pravdou však bolo, že po šiestich mesiacoch na vegetariánskej strave som sa necítil oveľa lepšie ako v tú noc na schodoch. Stále som mal 20 kíl nadváhu, bol som sklesnutý na duchu a rozhodnutý vegetariánstvo nadobro zanechať.

Akosi som si však v tom čase neuvedomil, ako mizerne sa môže človek vegetariánskym spôsobom stravovať. Presviedčal som sám seba, že som zdravý, ale keď som sa zastavil a zamyslel, čo presne jem, uvedomil som si, že v mojej strave dominuje zostava technicky spracovaných potravín s vysokým obsahom cholesterolu upchávajúceho cievy, ďalej kukuričný sirup s vysokým podielom fruktózy a tučné mliečne výrobky – veci ako syrová pizza, nachos, sýtené nápoje, hranolky, zemiakové lupienky, grilované syrové sendviče a široká paleta slaného občerstvenia. Technicky som bol „vegetarián“. Ale zdravý? Ani zďaleka. Aj ja, ktorý som sa absolútne neorientoval vo výžive, som chápal, že toto nie je dobrá cesta. Opäť nastal čas veci prehodnotiť. Tentoraz som to urobil po svojom a radikálne: úplne som zo svojho jedálneho lístka vylúčil nielen mäso, ale aj všetky živočíšne produkty – vrátane mliečnych.

Rozhodol som sa stať úplným vegánom.

Napriek uvedomelému odhodlaniu žiť zdravo nebola vegánkou ani Julie. Takže prinajmenšom v rollovskej domácnosti som vplával do neznámych vôd. Úplne si pamätám ten pocit, že musím buď zvýšiť stávku, alebo zložiť karty. Vlastne si presne spomínam, ako som rozmýšľal, že dám tej veci zvanej vegánstvo šancu. Bol som absolútne presvedčený, že to nebude fungovať, a že si tým vydláždim cestu naspäť k svojim milovaným cheeseburgerom. A keď sa tak stane, budem sa utešovať myšlienkou, že som vyskúšal všetko.

Len pre vysvetlenie: Slovo „vegán“ (keďže tak silno evokuje isté politické názory a osoby vyslovene odlišné od toho, ako som vnímal sám seba), bolo niečím, čomu som zo začiatku nevedel prísť na chuť. Čo sa týka politiky, vždy som bol skôr ľavičiar. No zároveň mám tak ďaleko od hipisáka či bio-naturálneho týpka (teda toho typu človeka, ktorého obraz slovo „vegán“ v mojej mysli vždy vykúzlilo), že viac sa už ani nedá. Do dnešného dňa trochu bojujem s tým, aby sa v súvislosti so mnou používal práve termín „vegán“. Avšak napriek všetkému som do toho šiel, rozhodnutý dať vegánstvu šancu. To, čo nasledovalo, bol zázrak. Zázrak, ktorý navždy zmenil smerovanie môjho života.

Keď som po očistnej kúre začal svoju vegetariánsku životnú etapu, zistil som, že vylúčiť mäso z jedálneho lístka nie je až také náročné. Rozdiel som si takmer nevšimol. Ale odstrániť všetky mliečne výroby? To bolo niečo celkom iné. Zvažoval som možnosť z času na čas si dopriať svoj milovaný syr a mlieko. Čo už len môže byť zlé na pohári pekne vychladeného mlieka, no nie? Vari existuje niečo zdravšie? Len pomaly. Keď som sa jedlom začal zaoberať intenzívnejšie, bol som užasnutý tým, čo som zistil. Ako vysvitlo, mliečne výrobky majú priamy súvis so srdcovými ochoreniami, cukrovkou typu 1, druhmi rakoviny vzťahujúcimi sa na hormóny, tráviacimi ťažkosťami, reumatickou artritídou, nedostatkom železa, istými potravinovými alergiami a – nech už to znie akokoľvek protirečivo – aj osteoporózou. Povedané v skratke, mlieku som povedal zbohom. Avšak cesta k cieľu na mňa ešte len začala doliehať – keď môj ďalší výskum odhalil, koľko z toho, čo som jedol (a čo, mimochodom, je väčšina ľudí) obsahuje nejaký mliečny výrobok alebo jeho derivát. Tak napríklad: Vedeli ste, že väčšina druhov pečiva obsahuje výťažky aminokyselín získané z bielkovín v srvátke, vedľajšieho produktu pri výrobe syra? A že srvátková bielkovina alebo jej mliečny bratranec kazeín sa nachádzajú vo väčšine balených obilných vločiek, krekrov, müsli tyčiniek, vegetariánskych „mäsových“ produktov a pochutín? Ja nie. A čo moje milované mafiny? Zabudnite.

Nestíhal som oči otvárať. Zase raz som sa ocitol naspäť na odvykačke – aspoň ja som mal ten pocit.

Prvých pár dní bolo brutálnych, zvíjal som sa žiadostivosťou. Prichytil som sa, ako civiem na trojuholník čedaru, ktorý ostal v chladničke. Bol som ako zhypnotizovaný. Horel som závisťou, keď som sa díval na svoju dcéru, ako cucia fľašku s mliekom. Keď som autom prechádzal okolo pizzerie, doslova som cítil, ako sa mi v ústach zbiehajú sliny.

Ak som však niečo vedel, potom to, ako prežiť detoxikáciu. Pohyboval som sa na známom území. A akýmsi zvráteným spôsobom som tú bolestivú zmenu vítal.

Moje chúťky na syr či dokonca pohár mlieka našťastie utíchli už po týždni. A po desiatich dňoch som s prekvapením znovu nadobudol v plnej miere energiu, ktorú som zažíval počas očisty. V tejto medzifáze som mal veľké výkyvy v spánku, no teraz ma do výšin vyniesol príval energie, ktorý som absolútne nečakal. Naplnil ma pocit fyzického i duševného zdravia a takmer doslova som nevedel, čo so sebou. Predtým som bol príliš otupený, aby som sa večer s Mathis hrával na schovávačku, no teraz som ju horúčkovito naháňal po dome, až kým neodpadla od vyčerpania – čo vôbec nie je hračka! A vonku na dvore som sa po prvý raz pristihol trénovať s Trapperom futbal. Moja túžba dokázať nezmyselnosť celého vegánstva evidentne zlyhala. Namiesto toho som sa mu upísal.

Po prvý raz za bezmála dve desaťročia som začal takmer každý deň športovať – behanie, bicyklovanie, plávanie. Na návrat k profesionálnemu športu som ani nepomyslel, len som sa chcel dostať do formy. Veď som mal pomaly štyridsaťjeden. A túžba súťažiť v niečom fyzickom vyprchala niekedy tesne po dvadsiatke. Jednoducho som potreboval nejaký zdravý spôsob, ako sa zbaviť nadbytočnej energie. Nič viac.

A potom prišlo niečo, čo rád nazývam behom s veľkým B.

Asi mesiac po začatí experimentu s vegánstvom som raz skoro ráno vyrazil na čosi, čo malo byť nenáročným terénnym behom po neďalekej „Dirt Mulholland“ – tichej, no kopcovitej a prašnej deväťmíľovej protipožiarnej lesnej ceste, ktorá sa zarezáva do panenského horského hrebeňa kopcov národného parku Topanga neďaleko Los Angeles. Siaha od Calabasas po Bel Air a ďalej až po Brentwood a je to oáza nedotknutej prírody priamo uprostred losangeleského chaosu, rozľahlý piesočnatý domov skackajúcich zajacov, kojotov a občas aj štrkáčov, ktorý zároveň ponúka nádherný výhľad na údolie San Fernando, Tichý oceán a centrum mesta. Odparkoval som dodávku, trochu sa rozcvičil a potom som sa rozbehol. Neplánoval som bežať dlhšie než hodinu. Maximálne hodinu. Bol však krásny deň, čistý vzduch mi dodával energiu a tak som proste bežal.

A bežal.

Necítil som sa len dobre. Necítil som sa len úžasne. Cítil som sa slobodne. Stúpal som čoraz vyššie, bez trička, cítil som, ako mi teplé slnko príjemne opeká plecia, a čas akoby prestal existovať. Všetky moje vedomé myšlienky sa zrazu zdanlivo rozplynuli. Jediným zvukom, ktorý som vnímal, bol zvuk môjho plynulého dychu a nôh, ktorými som bez námahy preberal nad zemou. Spomínam si, ako som si neskôr hovoril: Toto musí byť to, čo znamená meditovať. Myslím tým naozaj meditovať. Po prvý raz v živote som cítil ten pocit „splynutia v jedno“, o ktorom som predtým len čítal v duchovných textoch. Skutočne som zažíval niečo mimo svojho tela.

Takže namiesto toho, aby som sa po tridsiatich minútach podľa plánu otočil, bežal som ďalej, mysľou mimo, no duchom plne prítomný. Po dvoch hodinách som stále bezbolestne krúžil po vlniacich sa trávnatých pastvinách nad Brentwoodom a slávnym Gettyho múzeom. Na dohľad nebolo ani duše. Vtom akoby ma niekto prebudil z námesačníctva. Pomaly som sa začal preberať zo stavu pripomínajúceho tranz a prichytil som sa, že ako zhypnotizovaný hľadím na klesanie a stúpanie jastraba letiaceho nado mnou. A chvíľu neskôr mi to došlo – ešte stále bežím smerom od auta! Čo sa to deje? Čo robím tak ďaleko od domu? Vari mi preskočilo? Je len otázkou minút, kedy sa mi lýtka začnú zvíjať v kŕči a ostanem ležať na tvári niekde na lúke, v krajine nikoho, bez telefónu a akejkoľvek možnosti dostať sa domov! A čo ak ma uštipne štrkáč? Na nič z toho som však nedbal. Nechcel som, aby sa ten pocit skončil. Už nikdy.

Vystúpil som na malý kopec a zbadal, ako sa ku mne blíži iný bežec – prvý človek, ktorého som od rána uvidel. Ako ma míňal, krátko kývol a nepatrne zdvihol prst. Na tom drobnom geste bolo čosi hlboké. Bolo takmer neviditeľné. No napriek tomu znamenalo všetko – akýsi odkaz (možno aj zhora), ktorý sa mi dotkol duše. Nepovedal mi len to, že budem v poriadku. Povedal aj to, že som na správnej ceste. Že toto nie je len taký hocijaký beh. Bol to začiatok nového života.

Hoci som skutočne nechcel, nakoniec som sa otočil. Stopercentne to nebolo ani kvôli únave, ani kvôli dehydratácii či strachu, ale len preto, že som si uvedomil, že mám naplánovaný dôležitý konferenčný hovor, ktorý nemôžem len tak bezdôvodne vypustiť. Keď som na spiatočnej ceste stúpal po jednom dosť strmom kopci, rozum mi hovoril, že by som mal aspoň trochu spomaliť. Alebo ešte lepšie – zastať a urobiť si prestávku. No namiesto toho som ešte zrýchlil, naháňal zajaca, ktorý vyskočil z krovia, a zapriahal do práce silu v nohách a pľúcach, o ktorej som ani netušil, že ju mám. Bol som na vrchole – z pohľadu energie i doslova – hľadel som dole do údolia hlboko podo mnou a bez pocitu akejkoľvek bolesti som sa hnal hore pieskovcovým hrebeňom, plynule som sa pustil do ďalšieho strmého skalnatého výstupu a niesol na pleciach ťažké bremeno toho, čo sa medzičasom zmenilo na púštne poludňajšie slnko (bez toho, aby som si to vôbec všimol, alebo aby mi na tom bolo záležalo). A nielenže sa mi podarilo dostať naspäť k autu na jeden šup, ale do samého konca som sa cítil ohromne dobre, dokonca som na posledných piatich míľach ešte zrýchlil tempo a zo všetkých síl som šprintoval dole kopcom, pričom mi zo zaprášených tenisiek odlietali kúsky štrku. Doslova som letel.

Keď som došiel na miesto, z ktorého som takmer pred štyrmi hodinami vyrazil, s absolútnou istotou som vedel, že by som tak mohol bežať aj celý deň. Za celý čas som nevypil ani dúšok a nezjedol ani hlt, no prešiel som (ako som neskôr pri prezeraní turistických máp zistil) vyše 24 míľ – bezkonkurenčne najdlhšiu vzdialenosť, akú som kedy v živote zabehol. Na chlapa, ktorý za nespočetne veľa rokov neubehol viac než niekoľko nenáročných míľ, to bol mimoriadny výkon.

Až oveľa neskôr som dokázal naplno oceniť veľkosť a dôsledky toho rána. Keď som však v to popoludnie zmýval zo svojich uťahaných nôh štrk a špinu, telo mi brnelo vzrušením a možnosťami. A celkom podvedome sa mi na tvári rozhostil široký úsmev. V tej chvíli som si bol jednou vecou istý: čoskoro si budem hľadať výzvu – a bude to niečo veľké. Tento muž v strednom veku – ktorý práve zabehol obrovskú vzdialenosť a ktorý v sebe práve prebudil niečo, čo bolo divoké a nepoddajné a chcelo vyhrávať – tento chlap sa čoskoro vráti k atletike. A i nielen pre zábavu. Aby skutočne súťažil. Aby bojoval.

2. Kapitola

CHLÓROVÉ SNY

Dávno predtým, než som stretol Julie, alebo počul slovo „vegán“, alebo rozmýšľal nad tým, že vybehnem na kopec – dokonca ešte predtým, než som po prvý raz pobehol, nehovoriac o chodení – som plával. Ešte som neoslávil ani prvé narodeniny, keď mama zdvihla moje chudučké tielko aj s plienkou z betónovej dlažby plavárne v našej štvrti a vložila ma do hlbokej vody. Nechala ma v nej metať sa a zápasiť. Zachrániť ma prišla až vo chvíli, keď som sa už-už topil, vytiahla ma hore lapajúceho po dychu. Neplakal som však. Ako mi povedala, namiesto plaču som sa smial a díval sa na ňu pohľadom, ktorý (podľa jej interpretácie) mohol znamenať jediné: Kedy si to budem môcť zopakovať?

Ja si tú chvíľu nepamätám, no veľmi by som si to želal. To, čo urobila, možno vyzerá drsne, ale úmysly mala čisté: Chcela mi jednoducho odovzdať lásku k vode. Tú istú lásku, ktorá charakterizovala jej otca a môjho menovca – muža, ktorý síce zomrel oveľa skôr než som sa narodil, no ktorý (ako som neskôr pochopil) stelesňoval mnohé z toho, čím som sa zanedlho stal.

Tak sa začala moja celoživotná milostná aféra s vodou. Vášeň, ktorá ma síce doviedla ďaleko, no nemala páky na to, aby ma vytrhla z pazúrov závislosti. Láska, ktorú som znovu objavil ako abstinujúci muž v i strednom veku, keď som dal svojmu životu nový zmysel.

Dávno pred tým, než prišiel ten deň, robila Nancy Spindleová roztlieskavačku. Bola opálená do tmavohneda, mala iskrivé hnedé oči a krátke tmavé vlasy a mávala strapcami svojej stredoškolskej láske Daveovi Rollovi, ktorý hral centra amerického futbalu v tíme strednej školy v Grosse Pointe. Písal sa rok 1957 a život mohol občas pripomínať scény z komediálnej drámy American Graffiti. Otec, ktorého láskyplne prezývali „Muffin“, bol usilovný štvrták s veľkými snami, na škole obľúbený vodca a dokonale sa hodil k zlatému dievčaťu s milým úsmevom, ktoré bolo od neho o niekoľko rokov mladšie a ktoré prezývali „Priadka“ (podľa priezviska znamenajúceho „vreteno“).

Vzťah sa im podarilo udržať aj napriek času a míľam, ktoré ich rozdeľovali, keď môj otec v roku 1958 odišiel na Amherst College, a keď sa potom vrátil študovať právo na Michiganskú univerzitu, znovu sa dali dokopy. Mama tam práve začínala študovať a patrila k sesterstvu Kappa Kappa Gamma.

Počas letných mesiacov otec usilovne študoval, takže právo dokončil skôr, oženil sa s Priadkou, založil si právnickú firmu a usadil sa v Grosse Pointe, v skromnom dome na predmestí a s bielym Dodge Dartom na príjazdovej ceste. Zanedlho, 20. októbra 1966, som na svet prišiel ja. Pri mojom narodení vôbec nič nenasvedčovalo, že by som mohol mať atletickú budúcnosť. Všetko vlastne svedčilo o opaku. Bol som krehké dieťa: kostnaté a chorľavé, náchylné na bolesti uší a alergické záchvaty. Škuľavý slaboch a pravidelný návštevník miestneho pediatra.

Moja vôbec prvá spomienka súvisí s narodením mladšej sestry Mary Elizabeth. Mal som vtedy asi dva roky. Rodičia sa báli, aby som sa necítil byť „prehliadaný“ a kúpili mi hračkársku garáž. Ak však mám byť úprimný, nepamätám si ani náznak pocitu osamelosti. Naopak. Vychutnával som si čas strávený osamote s hračkami, možnosť hlboko sa do niečoho ponoriť. Tento môj postoj predznačoval, aký samotár sa zo mňa neskôr stane. Ako sa ukázalo, Molly bola na rozdiel odo mňa robustné bábätko, silné a energické. Láskyplne ju prezývali „Buchtička“ (na tú prezývku by moja dnes nádherná sestra najradšej zabudla), no bola to ona a nie ja, na koho by ste s istotou výhry stavili, keby sa vás opýtali, ktoré z rollovských detí sa zaodeje do atletickej slávy.

V roku 1972, keď som mal šesť rokov, dostal otec ponuku pracovať pre Protimonopolné oddelenie Federálnej obchodnej komisie a presťahovali sme sa do štvrte Greenwich Forest, predmestskej enklávy strednej triedy v Bethesde v štáte Maryland, hneď pri Washingtone. Bola to bezpečná štvrť. Len sa to tak hemžilo mladými rodinami. Presne si pamätám rozkvitnuté sakury, ktoré nad ulicami na jar vytvárali bieloružovú klenbu. Do prvej triedy som začal chodiť na miestnu štátnu základnú školu Bethesda Elementary. Nasledujúce tri roky sa niesli v znamení pomalého zostupovania po akademickom rebríčku verejného školstva a zamotávania sa do siete predpubertálneho spoločenského vyhnanstva. V meste som bol nový, vyše štyridsať detí naprataných v jednej triede bolo na mňa veľa a ja som bol neobyčajne plachý. Nemal som problém uniknúť do sveta snov – a tak som sníval.

Situáciu zhoršoval i môj vonkajší vzhľad, ktorý mi ešte väčšmi sťažoval zapadnúť. Aby som nejako posilnil ľavé oko, na ktoré som od narodenia škúlil, nosil som pod okuliarmi s hrubým rámom na silnejšom pravom oku okluzorovú náplasť. A akoby to nestačilo, musel som nosiť aj ortodontický postroj na hlavu – výmysel 70. rokov, ktorý vyzeral asi tak, že vám z úst vychádzali hrubé kovové drôty križujúce líca a celé to bolo okolo hlavy upevnené elastickým remencom. A potom ihrisko – to strašné koloseum bolesti. Ešte aj s korekčnými pomôckami mi vždy chýbala akákoľvek koordinácia medzi rukami a očami. Ani dnes neviem hádzať a chytať loptu, nech robím, čo robím. Nemusím ani hovoriť, že keď sa zostavovali tímy, vždy si ma vyberali ako posledného – či už to bol softbal alebo americký futbal alebo basketbal. Tenis? Zabudnite. Golf? Určite si robíte srandu. Bol som – a stále som – vo všetkých tých športoch otrasný. Takže zvyčajne sa to skončilo tak, že sa mi kickballová lopta odrazila od okuliarov, ktoré mi chránili prekryté oko. V snahe skorigovať túto hroznú neprávosť som vstúpil do lokálneho futbalového tímu. A môj otec, ktorý futbal miloval, sa dokonca dobrovoľne stal trénerom. No nielenže som bol beznádejný prípad, ale absolútne ma to nezaujímalo. Bežne sa stávalo, že som ostal civieť na nejakého vtáka letiaceho na oblohe alebo som si uprostred hry sadol na trávu a trhal sedmokrásky. Futbal nebol pre mňa. Vlastne to vyzeralo tak, že v športe nemám budúcnosť. V žiadnom.

Keď sa obzriem späť, nemôžem povedať, že by som ostatné deti vinil. Nemám im za zlé, že si zo mňa uťahovali. Pre každého som bol príliš ľahký terč. Vyčnieval som ako napuchnutý prst: ako slabý článok, ktorého sa bolo treba zbaviť a ktorý sa podľa prirodzeného zákona musel pranierovať a vykorisťovať. Deti vždy budú deťmi. Avšak nevyhnutnosť toho všetkého nebola hojivou masťou na silnú bolesť, ktorú som cítil. Na zastávke školského autobusu povyše nášho domu do mňa Tommy Birnbach, Mark Johnson a banda starších deciek strkali, plne si vedomí, že im to nevrátim. A nech už to bolo v autobuse alebo v školskej jedálni, v princípe som sedával sám. V zime bolo pre ostatých ohromnou každodennou zábavkou kradnúť mi vlnenú školskú čiapku. Nespočetne veľakrát som sa po škole vkrádal domov, pokorený a bez čiapky, aby som sa so zvesenou hlavou v teplom maminom objatí vyplakal.

Moje úniky z prítomnosti sa prejavili aj na známkach. Nezáležalo mi na tom, čo sa deje v triede. Vlak akademického pokroku mi pomaly odchádzal. Ešte som bol len v treťom ročníku a už som začal výrazne zaostávať.

Útecha prichádzala v lete, keď sme celá rodina prázdninovali v prapodivných chatkách pri Michiganskom jazere, spolu s mojimi milovanými bratrancami a sesternicami, alebo pri jazere Deep Creek Lake na marylandskom vidieku. A keď boli vo Washingtone prázdniny, spravidla ste ma našli v Edgemoore, miestnom plaveckom a tenisovom klube. Vtedy boli iné časy: mama nás tam aj so sestrou jednoducho ráno vysadila, celý deň nás nechala pod dozorom plavčíkov, a vyzdvihla nás až po zotmení. Do prvého plaveckého tímu som oficiálne vstúpil ako šesťročný, plával som ako psík cez celý bazén, až som sa preplával k úctyhodným výsledkom na súťažiach letnej ligy. O výsledky však nešlo. Odkedy mama vložila moje dojčenské ja do vody, miloval som všetko, čo s ňou súviselo. Od vône chlóru po píšťalku plavčíka. Z toho všetkého som mal radosť. Najviac zo všetkého som však miloval to ticho pod vodou – ten pocit ochrany, ako v maternici, ktorý ma obalil zakaždým, keď som sa ponoril. Akoby som to povedal... Mal som tam pocit úplnosti, pocit domova. A tak, ponechaný sám na seba, som sa naučil plávať.

A potom som sa naučil plávať rýchlo.

Než som mal osem rokov, pravidelne som v lokálnej letnej lige vyhrával preteky plaveckých tímov. Našiel som niečo, v čom som bol skutočne dobrý. Tešilo ma byť súčasťou tímu, ale ešte viac sa mi na tom celom páčila tá sloboda rozhodovania. Uvedomenie si, že tvrdá práca a disciplína robia za výsledok (výhru či prehru) zodpovedného výlučne mňa samého, bolo pre mňa ako zjavenie.

Preteky plaveckých tímov v rámci letnej ligy boli pre mňa vrcholom mladosti. Cítil som sa byť súčasťou niečoho zmysluplného. A čo bolo dôležitejšie, zabával som sa. Edgemoorsky tím tvorili decká rôzneho veku, od šesť do osemnásť rokov. Díval som sa s obdivom na tých starších, niekoľkých som dokonca považoval za svoj vzor, najmä Toma Verdina, adonisa poberajúceho sa na Harvard, ktorý (ako sa zdalo) získal každý jeden traťový rekord a vyhral každé jedny preteky, ktorých sa zúčastnil. Bol to skvelý plavec a navyše mu to pálilo. Jedného dňa budem veľký plavec, ako Tom, hovoril som si. A tak som za ním chodil ako stratené šteniatko, neúnavne som ho otravoval, až kým ma nevzal pod svoje krídla. Ako si sa naučil plávať tak rýchlo? Ako dlho vieš zadržať dych? Aj ja pôjdem na Harvard! A tak ďalej. Tomovi však patrí veľká vďaka za to, že ma trpezlivo učil. Dal mi pocit výnimočnosti. Že sa môžem stať niekým ako on. Skôr než odišiel na Harvard, daroval mi svoj plavecký dres – dres, ktorý mal oblečený pri mnohých víťazstvách. Bolo to, akoby mi odovzdal žezlo a neskutočne veľa to pre mňa znamenalo. Nikdy na to nezabudnem. Vysrať sa na tie decká na zastávke, hovoril som si. V tomto svete som mohol byť sám sebou. Mohol som sa ľuďom pozrieť do očí a usmievať sa. Dokonca som vynikal.

Keď som mal desať rokov, stanovil som si svoj prvý ozajstný športový cieľ – vyhrať titul miestnej letnej ligy v kategórii do desať rokov na 25 metrov motýlik. Dokonca som obetoval aj milované prázdniny pri Michiganskom jazere, len aby som mohol ostať s otcom doma a chodiť na prípravné tréningy, zatiaľ čo sestra s mamou odišli v júli na sever. Žiaľ, preteky som nevyhral, víťazstvo si o vlások uchmatol Harry Cain, môj neporaziteľný súper. No čas 16,9 sekundy bol tímovým rekordom. Zaplával som ho v roku 1977 a ostal neprekonaný takmer tridsať nasledujúcich rokov. Tá tesná prehra mi navyše dala pocit nedokončenej roboty, niečoho, čo bolo treba uzavrieť. Od tej chvíle som vždy plával na sto percent. Bol som plavec.

V snahe podniknúť niečo pre môj rapídne sa rozkladajúci akademický a spoločenský život urobili moji rodičia múdre rozhodnutie a vzali ma zo štátnej školy. Piatu triedu som tak začal navštevovať v Episkopálnej dennej škole Sv. Patrika, cirkevnej škole na predmestí Georgetownu. Tento presun ma doslova zachránil. Zamestnanci školy vytvárali výchovné a podporné prostredie s malými triedami, kde sa pozornosť venovala každému jednotlivcovi. Po prvý raz som cítil, že niekam zapadám. Známky sa mi rýchlo zlepšili a našiel som si aj kamarátov. Môj piatacky učiteľ, Eric Sivertsen, ma dokonca v lete prišiel povzbudiť na plavecké preteky. Diametrálne sa to líšilo od čias, keď som na zastávke autobusu hľadel do zeme. Medzičasom som sa zlepšil aj v plávaní. Dokonca som začal trénovať v celoročnom tíme miestneho klubu YMCA, ktorý tvorili samé priateľské decká.

Veci však čoskoro nabrali nesprávny smer. Keď som dokončil základku na Škole sv. Patrika, opäť som sa musel pokúsiť zapadnúť do novej školy. Písal sa rok 1980 a práve vtedy som nastúpil do prvého ročníka na Landonovej chlapčenskej škole. Medzi prípravkami na výšku bola tá škola siedmym nebom, ktoré sa hrdilo dokonale zastrihnutou trávou na ihriskách, kamenárskymi výtvormi a cestičkami lemovanými obrovskými skalami, namaľovanými žiarivo bielou farbou. Landon bol širokou verejnosťou považovaný za jednu z najprestížnejších chlapčenských prípraviek vo Washingtone a bol (a v mnohých ohľadoch stále je), rajom „mačov“. Prístav prípravkárov známy rovnako šikovnosťou v americkom futbale a lakrose, ako aj vysokým percentom študentov prijatých na osem prestížnych súkromných škôl známych pod menom Ivy League. Lakros som však, bohužiaľ, nehral. A ani futbal. Napriek svojmu rozvíjajúcemu sa majstrovstvu v chlórovaných vodách som naďalej ostával nešikovným blbcom s hrubými okuliarmi, ktorý si v ruke potíšku niesol rozstrapkaný výtlačok knihy Kto chytá v žite, zatiaľ čo moji spolužiaci v tvídových sakách a madrasových kravatách hrali na voľnom priestranstve lakros. Napriek všetkému som však bol pyšný, že ma na túto bezkonkurenčnú akademickú inštitúciu prijali. A pyšní boli aj moji rodičia. V tom čase otec zmenil prácu a ako súkromník robil pre právnickú kanceláriu Steptoe & Johnson. Mama (ktorá po rokoch chodenia do večernej školy práve na Americkej univerzite získala magisterský titul zo špeciálnej pedagogiky), učila deti s poruchami učenia na špeciálnej škole Washington Lab School. Avšak aj pri navýšenom príjme museli moji rodičia načrieť hlboko do úspor, aby mi mohli zaplatiť závratne vysoké landonské školné. Vzdelanie, ktoré tam žiaci nadobudli, bolo vstupenkou do svetlej budúcnosti a ja rodičom nikdy nezabudnem ochotu obetovať sa, aby mi zabezpečili skvelý štart. Bol tu však jeden problém. Nezapadal som. Bol som vodou v mori ropy.

Niežeby som to neskúšal. V zime v siedmom ročníku – čo sa na Landonovej škole ešte aj dnes nazýva „Form I“ – som sa rozhodol skúsiť to v stredoškolskom basketbalovom tíme. Keby ste ma boli v tom čase videli, v celej mojej neelegantnej a neobratnej kráse, považovali by ste to za odvážny čin. Akousi bizarnou ranou osudu sa mi podarilo prejsť sitom a stal som sa posledným človekom, ktorého do tímu prijali. Problémom bolo, že v tom družstve som nemal miesto. Mnohí z jeho členov spolu hrávali od príchodu na Landon, celý čas od tretej triedy. Bol som hrdý, že som sa dostal do mužstva, no zároveň zmätený – uvedomoval som si, že to je vysoko nad moje sily. Navyše mi zazlievali, že som zo zostavy vyradil dlhoročného hráča. Na dvorci som bol jednoducho otrasný. Vôbec som nevedel hrať. Z ničoho nič som stuhol. Bol som napätý a ustráchaný, v dôsledku čoho som zvyčajne odovzdal loptu súperiacemu tímu. Strely mimo koša boli na dennom poriadku. A hoci som trénoval aj doma s otcom, ktorý na dvore postavil basketbalovú obruč, aby ma povzbudil, bol som beznádejný prípad. Zaplatil som za to nemilosrdným zosmiešňovaním. Čoskoro som sa stal terčom všetkých vtipov. Bitky na seba nenechali dlho čakať.

Raz po tréningu ma z ničoho nič obkolesili v šatni. Mal som na sebe len uterák. Moji spoluhráči stáli okolo v pomaly sa zmenšujúcom kruhu. Todd Rollap, dvakrát silnejší než ja, vykročil ku mne a priamo do tvári mi vybľafol:

„Nepatríš sem. Je načase odísť a vrátiť sa, odkiaľ si prišiel.“

„Nechaj ma na pokoji, Todd,“ odpovedal som skrčený.

Todd sa zasmial. Moji spoluhráči sa zomkli ešte tesnejšie k sebe, štuchali ma do hrude a dobiedzali do mňa, aby som sa bránil. Vzal som ich za slovo a nakoniec strčil do Todda, ktorý stál priamo predo mnou. Teraz sa ukáže. Moji spoluhráči prešli do protiútoku a hádzali si ma medzi sebou ako horúci zemiak.

„Dajte mi pokoj! Vypadnite! Nechajte ma!“ kričal som. Svorka zacítila slabosť, volala po krvi a pripravovala sa zasadiť smrteľný úder. Ako zúfalý pokus o únik som sa zahnal na Todda, ale jeho tvár som úplne minul. Dalo sa to čakať. Ako keď som hádzal na kôš z výskoku. Naprázdno.

A potom TRÉSK! Todd mi jednu vrazil priamo do sánky. Ďalej si už pamätám len to, ako ležím horeznačky a civiem na spoluhráčov, ktorí sa hystericky smejú na tom, ako trápne som sa zosypal. Pokrikovali niečo, z čoho sa stalo heslo môjho zosmiešňovania: „Rich Roll – to je vôl! Rich Roll – to je vôl!“

Polonahý, vyplašený a totálne pokorený som si zhrabol šaty a s plačom vybehol zo šatne, zaťahujúc oponu za jedným z nespočetných typických výjavov na Landone.

Na druhý deň si ma do prázdnej triedy zavolal tréner Williams. „Počul som, čo sa stalo. Ako sa cítiš?“

„Som v pohode,“ odpovedal som a zo všetkých síl som sa snažil zadržať emócie, ktoré vo mne vreli.

„Vieš, prečo som ťa chcel mať v tíme?“ opýtal sa. Díval sa na mňa cez svoje lennonky s tenkým rámom a lysé čelo sa mu ligotalo. Neprítomne som mu hľadel na fúzy. Po tom, čo sa stalo, mi nenapadal jediný dôvod. S Landonom som už v živote nechcel mať nič spoločné, a už vôbec nie basketbal. „Nebolo to pre tvoje hráčske zručnosti,“ pokračoval.“ Fakt nie?! „Bolo to preto, že si vodca. Máš v sebe nezvyčajné nadšenie a nákazlivý optimizmus. Niečo také tím potrebuje.“

Možno. Ja som však ten tím nepotreboval. Toľko som ešte vedel. A nechápal som ani to, prečo ma Williams vníma ako lídra. Z môjho pohľadu vo mne nebolo ani náznak líderstva.

„Pochopím však, keď sa rozhodneš to zabaliť. Je to na tebe.“

Hrozne som to chcel zabaliť. Zároveň som však vedel, že ak to urobím, môj osud bude spečatený. Nikdy sa to neskončí. A tak som súhlasil, že ostanem. Ani zďaleka to nebolo príjemné. Žartíky pokračovali, dokonca sa vyostrili. Robil som však všetko pre to, aby som sa udržal v hre. Nemohol som ich nechať zvíťaziť.

To, čo som však robil, bolo niečo, čo som robil najlepšie. Unikal som. Od toho dňa až po maturitu som sa podľa možností vyhýbal všetkému spoločenskému dianiu, ktoré Landon ponúkal. Chodil som so zvesenou hlavou, usilovne študoval a nakoniec ostal sám ako prst. Z Landonu som si vzal všetko, čo mi mohol akademicky ponúknuť, ale tým sa to končilo.

Keď som mal pätnásť, bol som už na všetko, čo mi YMCA ako plavcovi mohla ponúknuť, pristarý. Ak som chcel súťažiť s veľkými chlapcami, nastal čas posunúť sa vpred. A keby Landon aj mal plavecký program (čo nemal), potreboval som ruku odborníka, ktorý by ma viedol a ktorý by môj talent posunul na novú úroveň.

A tak som rodičom oznámil, že chcem vstúpiť do Curlovho plaveckého klubu, novo sformovaného tímu pod vedením trénera Ricka Curla. Curl začal svoju kariéru katapultovaním športovcov na národnú úroveň v konkurenčnom plaveckom klube Solotar na opačnom konci mesta a teraz si založil vlastný tím, aby pokračoval na vlastnú päsť. V YMCA som bol veľkou rybou v malom rybníku. U Curla som mal byť tou najmenšou rybičkou v najväčšom rybníku, aký bol naporúdzi. Nielenže tam môj talent a schopnosti zatienil každý jeden plavec v mojom veku, ale vyžadovala sa účasť na desiatich tréningoch týždenne – štyroch sedemdesiatpäťminútových blokoch pred vyučovaním a piatich dvojhodinových blokoch po škole. Plus tri hodiny v bazéne každú sobotu. Náročné, to určite. A moji rodičia si oprávnene robili obavy. Neboli si celkom istí, či je taký obrovský záväzok v mojom najlepšom záujme. U nich malo prioritu vzdelanie a pochopiteľne nechceli, aby takáto megadávka plávania viedla k zhoršeniu známok, ktoré sa konečne začali uberať tým správnym smerom. Presvedčil som ich však, že to zvládnem. A vedel som, že ak do toho dám všetko, môžem sa dostať na samý vrchol. Rick ma tam dokáže dostať. Najviac zo všetkého som však zúfalo túžil uniknúť pred všetkým, čo sa týkalo Landonu.

Celý plán mal len jediný háčik. Landonova škola sa veľmi hrdila svojím povinným športovým programom po vyučovaní. Keď o tretej popoludní zazvonil zvonček, každý študent bol povinný zapojiť sa do nejakého školského športu. Bez výnimky. Ak som chcel plávať, naozaj plávať, potreboval som nájsť nejaký spôsob, ako toto pravidlo obísť. A tak som s pomocou rodičov požiadal riaditeľa školy Malcolma Coatesa a športového riaditeľa Lowella Davisa o výnimku. Veď o nič nejde, myslel som si. Predstavoval som si, že škola, ktorá kladie taký dôraz na vynikajúce športové výkony, nebude mať problém podporiť študenta bažiaceho po tom, aby sa vo svojej disciplíne dostal až na samý vrchol – čo mne Landon jednoducho nemohol umožniť.

Viac som sa však mýliť nemohol. Športový riaditeľ Davis bol neoblomne proti takejto myšlienke, od samého začiatku. V celej histórii Landonu, od jeho založenia v roku 1929, ani jeden študent nikdy nedostal výnimku od účasti na športovom programe, ktorý bol pýchou a radosťou tejto školy. A nemali v pláne s tým teraz začínať. Naozaj to bol taký problém? Nešlo predsa o to, že by ma na tom futbalovom ihrisku potrebovali. Nemá šport náhodou budovať sebavedomie? To moje už na Landone ani nemohlo byť menšie. A nebolo to ani o tom, že by som si pýtal dovolenie zbierať sedmokrásky. Chcel som jednoducho len dostať právo trénovať ako skutočný športovec, s nasadením, intenzitou a časovou náročnosťou viac než trojnásobne vyššou než sa vyžadovalo na Landone. Dvere som však mal zatvorené. No uši som nesklopil. Dal som žiadosť na papier, hájil som svoju vec ako právnik na odvolacom súde, ktorým som sa neskôr stal. Nasledovalo niekoľko zastrašujúcich stretnutí s vedením školy. Mali obavy, že môj prípad by sa mohol stať precedensom. Viedli ničím neopodstatnené reči o tom, ako tým ohrozím svoj rozvoj ako rozvoj mladého muža. Čo ak budeš musieť z pracovných dôvodov hrať tenis alebo golf? Čo potom urobíš? Hm, to sa tak či tak nestane.

V tom čase som si každý večer líhal s jedinou myšlienkou. Prečo mi proste nedovolia plávať?!

Riaditeľovi Coatesovi patrí úcta za to, že odpovedal na moju vytrvalosť a láskavo si ma vypočul. Naklonil som si ho neúnavnou snahou, ktorú som pretavil do svojej žiadosti, a nakoniec presvedčil Davisa, aby mi vyhovel. Pokiaľ viem, som jediným žiakom, ktorému Landon kedy takúto výnimku udelil. A neplánoval som ju nevyužiť.

Život sa mi okamžite zmenil. Od nasledujúceho dňa mi budík každé ráno zvonil o 4:44. Otec mi preukázal nebývalú podporu, vstával so mnou (až kým som si o rok neskôr neurobil vodičák) a spoločne sme absolvovali dvadsaťminútovú jazdu v jeho milovanom športiaku MG Midget (aute, na ktorom jazdí do dnešného dňa) k ošumelej krytej plavárni v suteréne Georgetownskej prípravky, kde si Curl prenajímal bazén. Kým som ja plával, otec sedel v aute a robil si poznámky k prípadom. Ani raz sa nesťažoval. Šatne tam boli zamorené švábmi a pokryté blatom. Bazén bol tmavý, ponurý a studený. Všade rástla zelená pleseň, z prestarnutého plesnivého stropu kvapkala čierna tekutina pripomínajúca smolu a dopadala cez vlhkú nerozchádzajúcu sa hmlu do prechlórovanej vody. Avšak od chvíle, čo som to miesto zbadal, zamiloval som si ho. Kvôli tomu, čo som si od neho pre svoj život sľuboval. Od samého začiatku som bol hodený do vody so žralokmi. Dráhy sa len tak hemžili deckami, ktoré mali na konte desiatky národných rekordov svojej vekovej kategórie. Medzi mojimi tímovými kolegami boli niekoľkí, ktorí sa kvalifikovali na boj o účasť na olympiáde. A dokonca aj niekoľko držiteľov národných titulov. Ak ste žili v hlavnom meste a chceli plávať s najlepšími, existovalo len jediné miesto. Toto. Čakalo ma veľa doháňania, ale nemárnil som čas a vrhol sa do práce.

Keďže som bol rozhodnutý dostať sa čo možno najrýchlejšie na rovnakú úroveň ako moji spoluplavci, len zriedkakedy som vynechal tréning. Zlepšenie prišlo čo nevidieť. Rýchlo som si však uvedomil, že mi chýba istá miera talentu od Boha. Ak som chcel ostatných dobehnúť a vyšvihnúť sa na národnú úroveň, nemohol som sa spoliehať na vrodené danosti. Musel som si to odmakať. Rozhodol som sa sústrediť takmer výlučne na 200 yardov motýlik – považovaný všeobecne za jednu z najťažších a najvyčerpávajúcejších disciplín, ktorú väčšina ľudí nemá záujem plávať. To pre mňa znamenalo okamžitú výhodu. Menší záujem a menej pretekárov znamenalo väčšiu šancu na úspech.

Bol som ochotný preklenúť priepasť spôsobenú nedostatkom talentu tým, že zdvojnásobím dĺžku a intenzitu tréningu. Rick si to všimol a vytvoril mi špeciálny tréningový plán, len aby zistil, kam až siahajú moje hranice. Nikdy som však nezaspätkoval. Vítal som utrpenie, ktoré sprevádzalo také neslýchané tréningy ako dvadsať 200-yardových motýlikov v zrýchľujúcich sa intervaloch, ktoré sa začínali tridsaťsekundovým oddychom po prvom a postupne klesali až na päť sekúnd. Alebo desať 400-yardových motýlikov za sebou, každý ďalší ťažší a rýchlejší než ten predošlý.

Miloval som bolesť a bolesť na oplátku milovala mňa. Vlastne som sa jej nevedel nabažiť. To bolo niečo, čo mi neskôr v živote poslúžilo aj pri ultravytrvalostnom tréningu. Na vedomej úrovni som robil všetko, čo bolo v mojich silách, len aby som vynikol. Spätne však chápem, že vo vnútri to bolo celé inak: každodenné muky na tréningu boli podvedomým a masochistickým pokusom vyhnať zo seba všetku bolesť z toho, čo som zažil na Landone. Túžba excelovať mi dávala pocit, že žijem – na rozdiel od vykorenenosti a emocionálnej otupenosti, ktoré charakterizovali môj pobyt na Landone.

Môj život sa v tom čase krútil výlučne okolo plávania. Okrem chodenia do školy som nerobil nič iné, len jedol, žil a dýchal pre šport. Bez ohľadu na to, aký som bol vyčerpaný, nikdy som nezaspal a spravidla som na každý jeden tréning dorazil ako prvý. Často som vyskočil z auta a utekal do bazéna. Ešte aj v snehovej fujavici, keď v škole vyhlásili prázdniny, vydal som sa opatrne v rodinnom Volve na zľadovatené dopravné tepny, šmýkal a kĺzal som sa cez celé mesto, len aby som mohol trénovať. A keďže sa na mňa dalo spoľahnúť väčšmi ako na trénera, dostal som aj kľúč od plavárne – mal som ho použiť v prípade, že by Rick meškal alebo sa nebodaj vôbec neukázal (čo sa z času na čas tiež prihodilo).

Stanovil som si cieľové časy a veľkými tlačenými písmenami som si ich napísal na školské zošity a školskú skrinku, či nalepil na zrkadlo v kúpeľni. Každý jeden centimeter korkovej tabule, ktorá pokrývala celú jednu stenu mojej detskej izby, bol prekrytý lesklými fotografiami a plagátmi mojich hrdinov vytrhnutými zo stránok časopisu Swimming World – držitelia svetových rekordov a olympijskí šampióni ako Rowdy Gaines, John Moffet, Jeff Kostoff a Pablo Morales. Zo všetkých tých fotografií bola mojou obľúbenou fotografia mimoriadne nadaného rýchlokorčuliara Erica Heidena v zlatom overale – záber, ktorý sa objavil na obálke časopisu Sports Illustrated počas Zimných olympijských hier v Lake Placid v roku 1980. Heiden mal stehenné svaly veľké ako kmeň stromu a totálne prepísal knihu rekordov v takmer každej rýchlokorčuliarskej disciplíne, od šprintu po dlhé trate, pričom zožal päť zlatých medailí. Nie, nebol plavec, avšak v mojich predstavách bol stelesnením absolútnej podstaty športových schopností a dokonalosti.

Určite som nemal viac ako pätnásť, keď som si vo Washington Post prečítal, že na „Ellipse“ sa uskutočnia profesionálne cyklistické preteky – na obrovskom cestnom okruhu malebne sa vinúcom presne oproti Bielemu domu v parku National Mall, rozľahlej zelenej ploche, ktorá bola súčasťou slávneho plánu hlavného mesta USA zostaveného francúzskym architektom Pierrom-Charlesom L’Enfantom. Eric Heiden v tom čase netypicky presedlal z rýchlokorčuľovania na profesionálnu cyklistiku a mal súťažiť spolu s tímom 7-Eleven, prvým vrcholovým profesionálnym americkým mužstvom. Dotiahol som otca na preteky a sústredene som ich sledoval. Otec sa asi nudil, no ja som podobnú športovú pompu nikdy predtým nevidel. Jazdci svišťali po oválnej trati neuveriteľnou rýchlosťou a pevne zomknutá skupina jazdcov označovaná ako „pelotón“ si ma podmanila. Ich otáčajúce sa kolesá pripomínali bzukot včelieho roja a zneli ako soundtrack k dúhovej machuli rozmazaných jasnofarebných dresov letiacich povedľa nás. Po pretekoch som sa prepašoval cez ochranku, dostal som sa do blízkosti tímového vozu 7-Eleven a videl som Heidena, ako sa neformálne zhovára s reportérmi. Nikdy predtým ani potom ma nik slávny tak nefascinoval. V tej chvíli som sa do cyklistiky zaľúbil. Chcel som pretekať na bicykli. Nepoznal som však žiadne iné decko, ktoré by pretekalo. A celé načasovanie bolo úplne na figu. Ak som chcel vynikať ako plavec, nemal som už na splnenie takéhoto sna kapacitu. Nasledujúcich dvadsaťpäť rokov tak z neho nebolo nič, len sen odložený na neskôr.

Bol som nútený držať sa svojho nekompromisného harmonogramu s extrémnou presnosťou. Zatiaľ čo moji spolužiaci ostávali dlho do noci vonku, experimentovali s drogami a alkoholom a spolu s dievčatami zo sesterskej školy Landonu Holton Arms si užívali párty, na ktoré som nebol pozvaný, ja som dodržiaval prísny režim štúdia, spánku, trénovania a pretekania. Keby ma na tie večierky aj boli pozvali, odmietol by som. Ak už nie z iného dôvodu, tak preto, že som bol hovadsky unavený. Nutne som sa stal vzorovým synom a žiakom. Cez týždeň som nemal nijaký voľný čas – len plávanie, škola, jedenie, plávanie, učenie, spánok. A ani cez víkend mi moje ciele nedovoľovali dostať sa do nejakej šlamastiky. Väčšinu víkendov som trávil túlaním sa hore-dole po Východnom pobreží a zúčastňovaním sa na pretekoch: od Tuscaloosy cez Pittsburgh po Hackensack. Na súťaže, na ktoré sa dalo doviezť autom, ma rodičia dopravovali sami – oddane naložili auto (a často aj moju sestru, ktorá sa ku mne v bazéne pripojila a neskôr sa vďaka vlastným schopnostiam stala skvelou plavkyňou) a donekonečna ma vozili na súťaže, ktoré boli pre pozorovateľov asi rovnako vzrušujúce ako sledovať trávu rásť.

Všetka vynaložená námaha sa však pomaly začala vyplácať. Kým som dosiahol šestnásť (niečo vyše roka po tom, čo som prišiel k Rickovi Curlovi), splnil som si cieľ a dostal sa do národného rebríčka. Na 200 metrov motýlik som bol vo svojej vekovej kategórii ôsmy v krajine. Kvalifikoval som sa na celonárodné súťaže a za pretekmi som cestoval po celej krajine. Na týchto súťažiach som sa stretol s mnohými plaveckými legendami, ktoré kedysi zdobili stenu mojej izby. Dodnes si spomínam na svoje prvé juniorské národné majstrovstvá v Gainesville na Floride v roku 1983. Súťaž trvala týždeň a hneď na druhý deň som zahliadol Craiga Beardsleya, v tom čase študenta Floridskej univerzity, ako nedbalo kráča popri bazéne. Craig bol členom nešťastného olympijského tímu z roku 1980, ktorý nedostal šancu pretekať, lebo prezident Carter Moskovskú olympiádu odbojkotoval. Zároveň bol úradujúcim majstrom sveta v mojej špecializácii, na 200 metrov motýlik. Od roku 1979 ho v tejto disciplíne nikto neporazil a rekord si držal vyše tri roky. Povedať, že to bol môj hrdina, by bolo málo. S bázňou som kráčal za ním, no bál som sa priblížiť. Craig cítil, že ho niekto sleduje ako tieň, a otočil sa, aby zistil, čo mám v úmysle. Ja som však bol príliš zaskočený, aby som ho oslovil, a rýchlo som zdúchol – nanešťastie na dámske toalety!

Na tom však nezáležalo. Ježkove oči, pozrel sa na mňa Craig Beardsley! Mal som pocit, že som sa dostal do elitného sveta plávania.

V tomto období som začal vynikať aj v štúdiu a šplhal som sa medzi najlepších v triede. Zaujímala na najmä biológia a v mysli som si už maľoval sen o kariére v oblasti medicíny. Z nevyhnutnosti sa stalo, že prísny rozvrh len zintenzívnil moje štúdium, čo sa odrazilo na skvelých známkach. Čo sa spoločenského života týka, na Landone som si celkom dobre vystačil aj sám a navýšil som čas trávený v plaveckom klube, čím som utužoval dlhotrvajúce priateľstvá s deckami, ktoré mali rovnakú vášeň. Keď to zhrniem, môj majstrovský plán fungoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moja cesta k ultra (SK).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.