Upozornenie pre čitateľov a užívateľov tejto knihy:
Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, podniky, organizácie, miesta a udalosti iné ako bežne známe sú buď produktom autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými či mŕtvymi, udalosťami alebo miestami je čisto náhodná.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto tlačenej či elektronickej knihy nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej či inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu nakladateľa. Neoprávnené použitie tejto knihy bude trestne stíhané.

Robert Bryndza

Dievča v ľade / THE GIRL IN THE ICE

THE GIRL IN THE ICE © Robert Bryndza 2016
Cover © Henry Steadman 2016
© Grada Publishing, a. s., 2018

Z anglického originálu The Girl in the Ice, vydaného nakladateľstvom Bookouture v roku 2016, preložila Noemi Gieratová

Zodpovedná redaktorka Eva Musilová

Grafická úprava a sadzba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v roku 2018

Tlač CPI Moravia Books

ISBN 978-80-271-0907-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-0906-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0740-7 (print)

Na Slovensku objednávajte knihy na adrese:

Zásielková služba Grada Slovakia, spol. s r. o., Moskovská 29, 811 08 Bratislava, Slovensko, tel.: 02/556 45 189, fax: 02/556 45 289, e-mail: grada@grada.sk,www.grada.sk.

Venované Jánovi, ktorý ma sprevádza životom,
keď je veselohrou, aj teraz, keď je drámou.

PROLÓG

Keď sa Andrea Douglas-Brownová ponáhľala prázdnou hlavnou ulicou, chodník sa ligotal v mesačnom svetle. Vysoké podpätky jej topánok naň ticho klopkali v často prerušovanom rytme, čo bol následok množstva vodky, ktoré vypila. Januárový vzduch bol ostrý a koža ju na holých nohách od chladu pálila. Vianoce a Nový rok boli nenávratne preč. Zostala po nich len studená prázdnota. Míňala výkladné skrine ponorené do tmy. Ich temnotu rušil len obchod s alkoholom stojaci priamo pod blikajúcou lampou pouličného osvetlenia. Vnútri obchodu sedel nad žiariacou obrazovkou laptopu zhrbený Ind, ktorý si ju vôbec nevšimol, keď prechádzala okolo.

Andreu po odchode z krčmy poháňala zlosť. Nevnímala, kam vlastne ide, až do chvíle, keď výklady obchodov zmizli a nahradili ich veľké domy stojace ďaleko od chodníka. Konáre mohutného brestu vytvárali neurčitú kostru. Vzpínali sa nahor a mizli niekde v bezhviezdnom nebi. Andrea zastala a oprela sa o múr, aby nabrala dych. Krv jej pulzovala v celom tele a ľadový vzduch ju pri každom nádychu pálil. Obzrela sa a videla, že sa dostala pomerne ďaleko a je takmer v polovici kopca. Cesta sa tiahla ako stužka melasy, kúpajúca sa v oranžovom svetle sodíkových lámp. Na úpätí kopca stála vlaková zastávka, ktorá sa topila v úplnej tme. Andrea bola zo všetkého toho ticha a chladu stiesnená. Jediné, čo sa tu hýbalo, bol obláčik pary, ktorý v mrazivom vzduchu vychádzal z jej úst. Ružovú kabelku si strčila pod pazuchu a rozhliadla sa. Spokojná zistením, že nikto nie je nablízku, si vyhrnula predok tesných šiat a vytiahla iPhone zastrčený za nohavičkami. Kryt telefónu so Swarovského krištáľmi sa v oranžovom pouličnom svetle lenivo zaligotal. Displej ukazoval, že tu nie je žiaden signál. Zakliala, strčila telefón späť do nohavičiek a otvorila malú ružovú kabelku. Vnútri ležal starší iPhone, tiež s nápadným Swarovského krytom, ale niekoľko kamienkov na ňom chýbalo. Ani jeho displej neukazoval signál.

Andrea cítila, ako sa jej zmocňuje panika. Rozhliadala sa okolo seba. Domy stáli ďaleko od cesty, ukryté za vysokými živými plotmi a železnými bránami. Keď sa dostane hore na kopec, pravdepodobne bude mať signál. Čert to ber, povedala si, potom už zavolá otcovmu vodičovi. Vymyslí si nejaké vysvetlenie, ako sa dostala na juh od rieky. Zapla si kratučkú koženú bundičku, ruky si preložila cez hrudník a vyrazila smerom nahor. Starý iPhone stále zvierala v ruke ako nejaký talizman.

Keď za ňou zaburácal motor automobilu, otočila hlavu a zažmurkala do žiary reflektorov. Jasné svetlo jej dopadalo na holé nohy, takže si pripadala byť ešte odhalenejšia. Jej nádej, že by to mohol byť taxík, zmizla, keď videla, že strecha auta je nízka a nesvieti na nej nápis „TAXI“. Otočila sa a pokračovala v chôdzi. Zvuk motora zosilnel, reflektory jej svietili nad hlavou a na chodníku pred ňou vytvárali veľký kruh. Ubehlo niekoľko sekúnd, ale svetlá ju stále prenasledovali. Ich žiara bola taká nástojčivá, že ju takmer až cítila. Otočila sa a zahľadela sa do prudkého svetla. Auto spomalilo a nenáhlivo išlo pár metrov za ňou.

Keď zistila, čie je to auto, vzkypela v nej zlosť. Pohodila dlhými vlasmi, obrátila sa a pokračovala v stúpaní do kopca. Auto mierne zrýchlilo, aby sa udržalo v tesnom závese. Jeho sklá boli tónované. Silné dunenie a šumenie audiosystému jej vibrovalo v krku a hučalo v ušiach. Prudko zastala. Auto zostalo stáť o pár sekúnd neskôr a o niekoľko desiatok centimetrov cúvlo, takže okno vodiča sa ocitlo na jej úrovni. Hlas reproduktorov utíchol. Motor hučal.

Andrea sa naklonila a pozrela sa do atramentovo tónovaného okienka, v ktorom sa však odrážala iba jej vlastná tvár. Zohla sa a pokúsila sa otvoriť dvere, ale tie boli zamknuté. Buchla do okienka plochou stranou ružovej kabelky a znovu sa pokúsila dvere otvoriť.

„Nehrám žiadne hry a to, čo som povedala predtým, myslím vážne!“ zakričala. „Alebo otvor tie dvere, alebo… alebo…“

Auto sa ani nepohlo a motor ďalej hučal.

Alebo čo? zdalo sa, že hovorí.

Andrea si zasunula kabelku pod pazuchu a prudko vztýčila prostredník smerom k tónovanému sklu. Potom sa pobrala ďalej, aby zdolala poslednú časť kopca až k jeho vrcholu. Kmeň mohutného stromu, ktorý rástol pri okraji chodníka, sa ocitol medzi ňou a svetlometmi auta, takže si znovu skontrolovala telefón. Zdvihla ho nad hlavu a snažila sa zistiť, či má signál. Na oblohe neboli žiadne hviezdy a oranžovohnedý mrak sa zdal byť tak nízko, že by sa ho mohla dotknúť, ak by natiahla ruku. Auto sa pomaly rozbehlo a vedľa kmeňa opäť zastavilo.

Andrea cítila, ako jej telo zaplavuje vlna strachu. Ostala v tieni stromu a pozorne sa rozhliadla po okolí. Husté živé ploty lemovali chodníky z oboch strán cesty, ktorá sa tiahla ďaleko dopredu do rozprestierajúceho sa predmestského šera. Potom si na druhej strane niečo všimla – uličku vedúcu medzi dvoma veľkými domami. Podarilo sa jej prečítať malý nápis: Dulwich 1¼.

„Chyť ma, ak to dokážeš,“ zamrmlala. Zhlboka sa nadýchla a vyrazila cez cestu – lenže noha sa jej zakliesnila medzi silnými koreňmi stromu, ktoré si prerazili cestu dlažbou. Vyvrtnutým členkom jej prešla bolesť. Stratila rovnováhu, bokom narazila na obrubník a z ruky jej prudko vyletela kabelka spolu s telefónom. Spadla na cestu a hlava jej s dutým buchnutím udrela o asfalt. Omámene ležala v žiare reflektorov.

Keď svetlá auta zhasli, Andrea sa ponorila do tmy.

Počula, ako sa otvárajú dvere, a pokúsila sa vstať, ale cesta sa pod ňou nakláňala a točila. V jej zornom uhle sa objavili nohy v modrých džínsoch…

Z rozmazaného páru drahých tenisiek sa stali štyri. Natiahla ruky, pretože čakala, že jej známa postava pomôže, ale namiesto toho jej ruka v koženej rukavici rýchlym pohybom zovrela nos a ústa. Druhá ruka jej oblapila plecia a tlačila ich k telu. Koža na rukavici pôsobila na jej pokožku mäkko a teplo, ale prsty vnútri ju tisli takou silou, ktorá ju šokovala. Postava ju prudko postavila, rýchlo ju dotiahla k zadným dverám auta a strčila ju dnu, takže na sedadlá dopadla pozdĺžne. Len čo sa za ňou zabuchli dvere, chlad zmizol. Andrea ležala v šoku a nechápala, čo sa práve stalo.

Keď sa postava usadila na sedadlo spolujazdca a zavrela za sebou dvere, auto sa naklonilo. Centrálne zamykanie cvaklo a zabzučalo. Andrea počula, ako sa otvorila odkladacia priehradka na palubnej doske, niečo zašušťalo a priehradka sa zaklapla. Auto sa zakývalo, keď postava preliezla medzerou medzi prednými sedadlami a sťažka jej dosadla na chrbát, pričom jej vytlačila vzduch von z pľúc. O chvíľu neskôr jej tenký plastový pásik spojil k sebe zápästia. Ruky mala pevne zviazané za chrbtom a pásik sa jej zarezával do kože. Postava rýchlym a svižným pohybom posunula jej telo dole, takže ju svalnaté stehná tlačili na spútaných zápästiach. Bolesť v členku zosilnela, keď postava s vibrujúcimi zvukmi odvinula silnejší pásik a zviazala jej k sebe členky. Neznesiteľný zápach borovice z osviežovača vzduchu sa miešal s pachom medi a Andrea si uvedomila, že krváca z nosa.

Zaplavila ju vlna hnevu, ktorá so sebou súčasne priniesla aj nával adrenalínu, takže začala uvažovať jasnejšie.

„Čo to, kurva robíš?“ vykríkla. „Budem kričať. Dobre vieš, ako hlasno dokážem jačať!“

Lenže postava sa otočila tak, že jej kolenami tlačila do chrbta a Andrea zalapala po dychu. Kútikom oka zaznamenala tieň a vzápätí ju niečo ťažké a tvrdé udrelo zozadu do hlavy. Bolesť spôsobila, že sa jej pred očami začali mihať hviezdičky. Ruka sa zdvihla, udrela ešte raz a potom všetko sčernelo.

Keď sa k zemi začali lenivo znášať prvé vločky snehu, cesta bola tichá a prázdna. Automobil – so svojimi elegantne tónovanými sklami – sa takmer nepočuteľne rozbehol a vkĺzol do noci.

KAPITOLA 1

Lee Kinney sa vynoril z malého radového domčeka na konci ulice, v ktorom ešte stále žil so svojou matkou. Pozoroval bielu pokrývku ležiacu na hlavnej ulici. Z vrecka teplákov si vytiahol krabičku cigariet a zapálil si. Celý víkend snežilo a aj teraz sneh stále padal a zasypával šľapaje a stopy po pneumatikách na zemi. Vlaková zastávka Forest Hill na úpätí kopca bola tichá – v pondelok ráno ho v túto dobu zvyčajne míňal dav cestujúcich, ktorí smerovali do kancelárií v centre Londýna. Tí ale dnes boli zrejme zalezení doma v teple a neočakávane si v posteliach užívali ráno so svojimi polovičkami.

Tí hajzli majú šťastie!

Lee bol nezamestnaný od chvíle, keď pred šiestimi rokmi ukončil školu. Staré dobré časy, keď prežíval na podpore, sa však už skončili. Nová konzervatívna vláda rázne zasiahla proti dlhodobej nezamestnanosti a Lee si teraz musel svoju podporu odpracovať. Bolo mu pridelené pomerne pohodlné miesto pomocného záhradníka v Hornimanovom múzeu, len desať minút pešo od domu. Dnes ráno chcel zostať doma ako všetci ostatní, lenže zatiaľ nemal z pracovnej agentúry žiadnu informáciu, že by dnes nemusel ísť do práce. Len čo matka zistila, že chce ostať doma, strhla sa hádka. Ak sa v práci neukáže, oznámila matka napokon, prestanú mu vyplácať podporu a on si bude musieť nájsť bývanie niekde inde. Počul zabúchanie a potom sa za oknom objavila bledá matkina tvár. Mama mu naznačovala, aby už šiel. Ukázal jej vztýčený prostredník a vydal sa cestou hore do kopca.

Oproti nemu si vykračovali štyri pekné dievčatá. Mali na sebe červené saká, krátke sukne a podkolienky, teda uniformy Dulwichskej dievčenskej školy. Akcentom ľudí z vyššej triedy vzrušene komentovali skutočnosť, že dnes nebola škola. Súčasne sa im prsty mihali po displejoch iPhonov a šnúrky bielych slúchadiel, ktoré mali vo vreckách sák, sa pohojdávali. Dievčence zabrali celý chodník a keď sa k nim Lee priblížil, neuhli, takže bol donútený zostúpiť z chodníka do špinavej brečky, ktorá zostala po sypačoch. Cítil, ako mu ľadová voda presakuje do nových tenisiek, takže po dievčatách strelil výhražným pohľadom, lenže tie boli úplne zaujaté svojím ohováraním a klebetami, ktoré sprevádzali výbuchy smiechu.

Nafúkané bohaté suky, pomyslel si. Keď dorazil na vrchol kopca, medzi holými korunami brestov sa objavila hodinová veža Hornimanovho múzea. Na hladkých žltých pieskovcových kockách boli nalepené fŕkance snehu, ktoré vyzerali ako chuchvalce mokrého toaletného papiera.

Lee zabočil doprava do ulice, ktorá viedla paralelne so železným plotom areálu múzea. Cesta prudko stúpala a domy boli stále honosnejšie. Keď došiel na vrchol kopca, na chvíľu sa zastavil, aby sa vydýchal. Do očí mu padal sneh, drsný a studený. Keď je pekne, pred človekom sa rozprestiera celý Londýn a je možné vidieť na míle ďaleko od vyhliadkového kolesa London Eye až po Temžu, ale dnes na mesto padol hustý biely mrak, takže Lee rozoznával len impozantne sa rozrastajúce sídlisko Overhill na protiľahlom kopci.

Bránka v železnom plote bola zamknutá. Vietor teraz fúkal horizontálne a Lee sa v teplákoch triasol zimou. Partiu záhradníkov má na starosti jeden starý úbožiak. Lee by na neho mal počkať, aby ho pustil dnu, ale ulica zívala prázdnotou. Lee sa rozhliadol, aby mal istotu, a potom bránku preliezol. Ocitol sa v areáli múzea a vydal sa po úzkej cestičke, ktorá viedla medzi vysokými neopadavými kríkmi živého plota.

Okolitý svet, náhle chránený pred kvílivým vetrom, sa zdal priezračne tichý. Sneh padal husto a veľmi rýchlo zasypával jeho stopy. Bolo počuť iba chrumkavé zvuky krokov, keď si razil cestu medzi živými plotmi. Hornimanovo múzeum a jeho areál zaberali plochu sedemnástich akrov a prístavby na práce v záhrade a údržbu stáli až úplne na konci, vedľa vysokého múru za zaguľateným vŕškom. Zo všetkých strán sa jagal biely sneh a Lee stratil orientáciu, takže sa dostal do záhrad hlbšie, než čakal. Ocitol sa vedľa oranžérie. Ozdobná budova z tepaného kovu a skla ho zaskočila. Vydal sa naspäť, ale po niekoľkých minútach sa opäť ocitol na neznámom mieste. Zistil, že sa dostal na rázcestie.

Koľkokrát som už išiel cez tieto skurvené záhrady? napadlo mu. Vybral si cestu, ktorá viedla doprava, do takzvanej potopenej záhrady. Cherubíni z bieleho mramoru pózovali na zasnežených tehlových podstavcoch. Vietor medzi nimi ticho vyl. Keď Lee okolo nich prechádzal, mal pocit, ako keby ho ich mliečne očká s prázdnym výrazom pozorovali. Zastavil sa a zdvihol ruku k tvári, aby sa chránil pred šľahaním snehu. Snažil sa prísť na to, ako by sa čo najrýchlejšie dostal k návštevníckemu centru. Záhradníci a ich pomocníci do múzea zvyčajne nemajú povolený vstup, ale teraz mrzne, a tak by mohla byť otvorená kaviareň. Čert to ber, rád by sa zahrial ako každý iný normálny človek.

Telefón vo vrecku zabzučal, takže ho vytiahol a pozrel sa na displej. Bola to správa z pracovnej agentúry. Oznamovali mu, že „vzhľadom na nepriaznivé počasie sa od neho nevyžaduje, aby sa dostavil na pracovisko“. Zastrčil telefón späť do vrecka. Zdalo sa, že všetci cherubíni majú svoje hlavy otočené smerom k nemu. Stáli k nemu čelom už predtým? Predstavoval si, ako sa ich perleťové hlavičky pomaly otáčajú a sledujú, ako prechádza záhradou. Zatriasol hlavou, aby tú predstavu odohnal, a ponáhľal sa okolo očiek s prázdnym výrazom. Sústredil sa na cestu zapadanú snehom a nakoniec sa vynoril na tichej čistinke pri nevyužívanom jazere, kde sa kedysi člnkovalo.

Zastavil sa a zízal do víriacich vločiek. Vyblednutá modrá veslica sedela uprostred nedotknutého snehového oválu, ktorý sa vytvoril na zamrznutom jazere. Na opačnej strane jazera stál malý rozpadajúci sa prístrešok pre člny a Lee pod odkvapom rozoznal len špičku starej loďky.

Sneh mu presakoval do tenisiek, ktoré už aj tak boli premočené, a napriek tomu, že mal na sebe bundu, cítil chlad okolo rebier. Hanbil sa priznať si, že má v skutočnosti strach. Nutne potrebuje nájsť cestu preč. Keby sa vrátil cez potopenú záhradu, mohol by nájsť cestu vedúcu po obvode a vyjsť na London Road. Na benzínke budú mať otvorené, takže by si mohol kúpiť cigarety a nejakú čokoládu.

Už sa chystal otočiť, keď náhle ticho prelomil nejaký zvuk. Znel plechovo, skreslene a prichádzal zo smeru, kde stál prístrešok na člny.

„Hej! Kto je tam?“ vykríkol vysoko posadeným hlasom, v ktorom zaznela panika. Zvuk utíchol, ale za okamih sa znovu rozozvučala vtedy si Lee uvedomil, že ide o vyzváňaciu melódiu z mobilného telefónu, ktorý by mohol patriť niektorému z jeho spolupracovníkov.

Kvôli snehu nebol schopný určiť, kde sa končí cesta a začína sa voda. Držal sa teda blízko stromov, ktoré lemovali breh jazera, a opatrne sa približoval smerom k miestu, odkiaľ sa ozývalo zvonenie. Išlo o zúfalo jasavú melódiu. Keď sa priblížil, spoznal, že prichádza z prístrešku pre člny.

Podišiel k nízkej strieške, zohol sa a uvidel svetlo, ktoré prebleskovalo šerom z miesta za malým člnom. Vyzváňanie utíchlo a o sekundu neskôr zhaslo aj svetlo. Lee cítil úľavu, že ide len o telefón. Feťáci a bezdomovci v noci pravidelne preliezali múry a záhradníci a pomocný personál potom nachádzali hocičo: prázdne peňaženky – odhodené, keď z nich niekto vybral hotovosť, a karty, použité kondómy a ihly. Telefónu sa tiež zrejme niekto zbavil… Ale prečo sa zbavovať telefónu… Človek by sa predsa zbavil len naozaj mizerného mobilu, napadlo Leemu.

Obišiel malú lodenicu. Piliere malého móla vytŕčali zo snehu a mólo viedlo až pod nízku strechu prístrešku. Lee si všimol, že na miestach, kam nenapadal sneh, je drevo zhnité. Po móle prešiel k prístrešku a pod odkvapom sa zohol. Drevo nad jeho hlavou bolo zhnité a plné triesok a zo stropu v chumáčoch viseli pavučiny. Dostal sa vedľa veslice a videl, že na protiľahlej strane prístrešku na malej drevenej rímse leží iPhone.

Hruďou mu prebehla vlna vzrušenia. Dole v krčme by mohol iPhone bez problému streliť. Nohou kopol do veslice, tá sa ale ani nepohla – voda okolo nej bola zamrznutá. Vycúval a prešiel na druhú stranu móla. Kľakol si, naklonil sa a rukávy bundy použil na to, aby odhrnul vrstvu prachového snehu. Objavil sa mohutný ľad. Voda pod ľadom bola priezračná, takže v hĺbke rozpoznal dve lenivo plávajúce ryby s červenými a čiernymi škvrnami. Stúpal od nich prúžok bubliniek, ktorý sa dotkol spodnej vrstvy ľadu a potom sa rozutekal na všetky strany.

Telefón začal opäť zvoniť. Lee vyskočil a takmer skĺzol cez okraj móla. Gýčovité zvonenie sa pod strechou rozliehalo. Zo svojho miesta teraz zreteľne videl svietiaci iPhone na protiľahlej stene prístrešku. Ležal na kraji dosky, tesne nad zamrznutou hladinou vody. Na telefóne bol kryt z trblietavých kamienkov. Lee podišiel k veslici a jednou nohou sa vyšvihol dovnútra. Nohu položil na drevené sedadlo a skúšal, či vydrží jeho váhu. Druhou nohou stál na móle. Veslica sa nepohla.

Vliezol do loďky, ale ani odtiaľto na iPhone nedosiahol. Predstava hrubého zväzku bankoviek vo vrecku teplákov Leea vyburcovala. Jednu nohu prehodil cez okraj loďky a skusmo sa postavil na ľad. Pridržiaval sa okraja veslice a nohou zatlačil na ľad, takže riskoval, že topánky bude mať mokré. Ľad nepovolil. Aj druhou nohou vyliezol z loďky. Načúval, či sa neozve zradné praskanie, pretože tlačí na ľad, ktorý je slabý. Nič. Urobil jeden malý krok a potom niekoľko ďalších. Mal pocit, ako keby išiel po betónovej podlahe.

Odkvap na drevenej streche sa skláňal šikmo nadol. Aby sa Lee dostal až k iPhonu, bude musieť ísť do drepu.

Keď si čupol, svetlo z displeja osvietilo vnútro prístrešku. Lee si všimol niekoľko starých plastových fliaš a odpadkov, ktoré trčali z ľadu. A potom uvidel niečo, čo ho prinútilo zastaviť… Vyzeralo to ako konček prsta.

Srdce mu búšilo. Natiahol ruku a jemne to stisol. Bolo to studené a gumovité. Necht, nalakovaný tmavofialovou farbou, bol pokrytý námrazou. Lee si pretiahol rukáv bundy cez ruku a začal drhnúť ľad okolo. Svetlo z iPhonu osvietilo zamrznutú hladinu, ktorá mala zakalenú zelenkavú farbu. A pod ňou videl dlaň, ktorá siahala k miestu, kde z ľadu vyčnieval prst. V hĺbke sa musela ukrývať celá ruka.

Telefón prestal zvoniť a rozhostilo sa ohlušujúce ticho. A potom to uvidel. Priamo pod miestom, kde zostal v podrepe, bola dievčenská tvár. Neprítomne naňho civeli vyvalené, mliečnohnedé oči. Rozstrapatené tmavé vlasy boli zamrznuté v ľade. Objavila sa ryba, lenivo preplávala dievčine okolo hlavy a chvostom sa jej otrela o pery. Boli pootvorené, ako keby sa chystala prehovoriť.

Lee sa strhol, zajačal a vyskočil, takže hlavou narazil do nízkej strechy lodenice. Znovu dopadol na ľad, ale pošmykli sa mu nohy.

Chvíľu len omráčene ležal. Potom začul slabé praskanie a škrípavé zvuky. Zachvátila ho panika. Začal kopať nohami v snahe postaviť sa a dostať sa čo možno najďalej od mŕtveho dievčaťa. Lenže nohy sa mu opäť pošmykli. Tentokrát sa ale preboril do ľadovej vody. Cítil, ako bezvládne paže dievčiny objímajú jeho ruky a ako sa ho dotýka studená slizká koža. Čím viac bojoval, tým tesnejšie sa ich končatiny preplietali. Chlad bol ostrý a absolútny. Napil sa špinavej vody, kopal a zmietal sa. Nakoniec sa mu nejako podarilo chytiť sa za okraj veslice. Vyliezol z vody a zvracal. Ľutoval, že sa mu predtým nepodarilo zobrať ten telefón, ale myšlienky na to, že by ho predal, boli preč.

Jediné, čo si teraz prial, bolo privolať pomoc.

KAPITOLA 2

Erika Fosterová čakala už polhodinu v ošumelej recepcii policajnej stanice Lewisham Row. Hniezdila sa na nepohodlnej zelenej plastovej stoličke, ktorá bola - ako všetky ostatné -priskrutkovaná k podlahe. Sedadlá boli vyblednuté a lesklé od toho, ako na nich po celé roky sedávali rôzne zadky stiahnuté úzkosťou a pocitom viny. Za veľkým oknom zatiaľ parkovisko, cestný okruh, sivá veža kancelárskej budovy a rozľahlé nákupné centrum zvádzali boj o to, aby sa úplne nestratili vo fujavici. Vnútri sa od hlavného vchodu tiahla cestička roztápajúceho sa snehu a smerovala k recepčnému pultu. Za ním sedel seržant s výraznými lícnymi kosťami a tupo zízal do svojho počítača. Neprítomne sa špáral medzi zubami, podchvíľou z úst vytiahol prst, aby preskúmal, čo našiel, a potom to opäť vrátil do úst.

„Šéf by tu mal byť za okamih,“ povedal.

Očami kĺzal po útlom Erikinom tele oblečenom vo vyblednutých modrých džínsoch, vlnenom svetri a fialovej bunde do pása. Jeho pohľad sa zastavil na malom kufri na kolieskach, ktorý jej stál pri nohách. Ona mu pohľad opätovala a potom sa od seba odvrátili. Na stene vedľa Eriky visela spleť informačných plagátov pre verejnosť. Jeden z nich hlásal NEBUĎTE OBEŤOU ZLOČINU. Erike napadlo, že je to pekná hlúposť, zavesiť niečo také na recepcii v base v okrajovej štvrti Londýna.

Dvere vedľa recepcie zabzučali a vrchný superintendant Marsh vošiel do recepcie. Od tej doby, čo ho Erika naposledy videla, mu jeho nakrátko ostrihané vlasy zošediveli, ale ak ste si odmysleli vyčerpaný výraz v tvári, bol stále príťažlivý. Erika sa postavila a potriasla si s ním rukou.

„Detektívšéfinšpektor Fosterová, ospravedlňujem sa, že ste museli čakať. Let prebehol v poriadku?“ spýtal sa a pohľadom preletel jej oblečenie.

„Mal meškanie, pane… Preto som v civile,“ odpovedala ospravedlňujúco.

„Ten sprostý sneh nemohol prísť v menej vhodnej dobe,“ povedal Marsh. Potom dodal: „Nadporučík Woolf, toto je detektív šéfinšpektor Fosterová, ktorá prišla z Manchestru. Potrebujem, aby ste pre ňu čo najskôr zariadili auto…“

„Áno, pane,“ pritakal Woolf.

„A tiež budem potrebovať telefón,“ dodala Erika. „Keby ste našli nejaký starší, úplne najlepší by bol nejaký s klasickými tlačidlami. Neznášam dotykové displeje.“

„Tak sa do toho pustíme,“ povedal Marsh. Priložil svoju identifikačnú kartu k dverám, tie zabzučali a s klapnutím sa otvorili.

„Arogantná krava,“ zamrmlal Woolf, keď sa za nimi zavreli dvere.

Erika nasledovala Marsha dlhou chodbou s nízkym stropom. Telefóny vyzváňali a uniformovaní policajti a pomocný personál prúdili v opačnom smere, pričom sa im v bledých tvárach – v januári takých typických – odrážalo napätie a naliehavosť. Prešli okolo nástenky s výsledkami futbalovej ligy. O sekundu neskôr míňali identickú nástenku, na ktorej v rade viseli fotografie a nad nimi bol nápis ZABITÝ V SLUŽBE. Erika zavrela oči a otvorila ich až v momente, keď si bola istá, že nástenka je už za ňou. Takmer vrazila do Marsha, ktorý sa zastavil pred dverami označenými ako VYŠETROVACIA KANCELÁRIA. Sklenenú stenu zakrývali spolovice roztiahnuté žalúzie, takže videla, že miestnosť je plná. Strach jej zovrel hrdlo. Cítila, ako sa pod tenkou bundou potí. Marsh siahol po kľučke.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dievča v l'ade.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.