Tato kniha vychází za finanční podpory Velvyslanectví Státu Izrael.

Copyright © 2010 by Uri Orlev

All rights reserved.

Translation © Lenka Bukovská, 2017

ISBN 978-80-7252-729-8

Kniha byla inspirována příběhem

Eliho Paz-Pozniaka a na jeho přání

je věnována jeho mamince

Ester Malce rozené Grünholzové.

1

Moje vyprávění začíná v den mých pátých narozenin v městečku jménem Kostopol. Když jsem se narodil, nacházelo se městečko ještě na polském území. Když mi byly tři, vypukla první světová válka a oblast dobyla ruská armáda. Kolem sebe jsem slýchal tři jazyky: ruštinu, polštinu a ukrajinštinu, doma se však mluvilo hlavně polsky a rusky.

Tatínek mi k narozeninám koupil autíčko, natahovalo se z boku na klíček, a když jste ho postavili na podlahu, rozjelo se jako splašené. Dočista mi učarovalo. Neudělal jsem bez něj ani krok. Večer jsem s ním chodil spát a pevně jsem ho svíral. Při jídle jsem si ho pokládal na klín. Natahoval jsem ho jen málokdy, bál jsem se, aby se neporouchalo. S novým autíčkem jsem se hned rozběhl za Marjánkou. Bylo jí sedm stejně jako mým sestrám a její rodiče u nás sloužili. Bydleli v domku za plotem naší zahrady. Tolik jsem toužil jí dárek ukázat. Maminka mi většinou nedovolovala za Marjánkou chodit. Říkala, že má vši. Maminčin zákaz mě však zastavit nedokázal, pokaždé jsem nějak proklouzl ven. Pěkně jsem se usmál na našeho strážného, ten mi na škvírku pootevřel železná vrata a nikomu to na mě nepověděl. Strážný u našich vrat hlídal na příkaz místních úřadů, protože tatínek byl okresním velitelem četnictva.

Marjánka k nám směla jedině tehdy, když šla mamince pomoct s úklidem. Pokud chtěla, abych si s ní přišel hrát, zapískala na mě zpoza plotu a já se vyplížil z domu a utíkal za ní. Vždycky mě ráda viděla. Měli jsme svoje tajné hry. Chodili jsme do kůlny a mezi harampádím si hráli „na maminku a na tatínka“ nebo „na doktora“. Já byl vždycky tatínek a křičel jsem na ni ukrajinsky, tak jak se křičelo u nich doma. Občas jsem ji i tloukl (jen jako) a někdy jsme spolu spali „v posteli“ a objímali se, ale lechtat se nesmělo. Jindy přinesla panenku a oba jsme ji pusinkovali a převlékali a Marjánka jako „maminka“ se mě ptala: „Tatínku, jak chceš svoji dcerušku potrestat?“ a já si vymýšlel nejrůznější tresty. Třeba nechat ji zavřenou potmě nebo naplácat jí na zadeček. Někdy jsem říkal Marjánce: „Maminko, co kdybys jí oblékla ty červené šatičky? Nebo krajkové kalhotky? A teď ji nakoj!“ Výprask dostala i za to, že se počurala do postele.

Když jsme si hráli na doktora, Marjánka většinou dělala doktorku. Jen málokdy svolila, abychom se vyměnili, a potom mi ukazovala, kde a jak přesně ji mám vyšetřit.

Nadšeně jsem jí ukázal autíčko.

„Dej mi ho.“

„Do ruky ne. Jen se dívej.“

Natáhl jsem ho a postavil na zem. Jelo krásně. Marjánka se podívala a pak řekla:

„Prima.“

To bylo celé? Nijak zvlášť ji nenadchlo. Měl jsem vztek. Motorek autíčka se jenom zbytečně ochodil. Celý zklamaný jsem se vrátil domů.

Pár dní po mých narozeninách se doma začalo mluvit o válce. Němci prý prolomili obranu po celé délce fronty a blíží se k nám, ke Kostopoli. Tatínek tomu zpočátku nevěřil. Prohlásil, že je to nesmysl. Proč si byl tak jistý? Protože to tvrdil Stalin.

„Ty a ten tvůj Stalin! Kdyby ti řekl, že teď je noc, taky bys mu věřil? Ta tvoje strana tě už dávno připravila o zrak!“ křičela na něj maminka.

„Ruská armáda není zas tak slabá,“ nedal se tatínek. „Určitě jsou to všechno lži, které šíří sami Němci, aby nám podkopali morálku.“

Za dva dny se však ukázalo, že se Němci skutečně blíží a že ruská armáda bere nohy na ramena. Naši sousedé si sbalili věci a naložili je do auta. Rozhodli se uprchnout na východ, hlouběji do Sovětského svazu. Sovětský svaz je přece obrovský. Maminka taky začala nosit naše věci do auta. Tatínek měl coby velitel četnictva přiděleného vlastního řidiče, Borise. Často však brzy ráno odjížděl sám služebním vozem, který parkoval na dvoře, a Borise nám tam nechával. Měl jsem Borise moc rád. Vozil moje sestry do školky a maminku do města, když potřebovala něco nakoupit nebo zařídit, náš dům stál totiž trochu stranou. Teď Boris pomáhal mamince nakládat, co zabalila.

„Proč to děláš, mami?“

„Možná budeme muset na čas odjet.“

„Kvůli válce?“

„Teď si s tebou nemůžu povídat, Eljušo. Nevidíš, že nevím co dřív? Vysvětlím ti to pak.“

Potom přijel tatínek z práce a moc se s maminkou pohádali, nakázal jí všechno vrátit domů. Jen co druhý den odjel, naložila maminka zavazadla zase zpátky do auta. Už jsem se na nic neptal. Ale když s Borisem vynesli z jídelny koberec, udivilo mě to. Stočili ho a přivázali na střechu auta. Odpoledne tatínek dorazil domů, podíval se na naložené auto, ale tentokrát se nerozčílil, ani neřekl, že se všechno musí nanosit dovnitř, jen se zeptal:

„K čemu koberec?“

„Kdoví, kam se dostaneme, a na něčem budeme muset spát.“

Tatínek byl smutný, tvářil se vážně a s maminkou se nepřel. Byl zticha.

Tu noc mnou potmě někdo zatřásl. S úlekem jsem se probudil. Proti oknu jsem uviděl tatínka, neměl pyžamo, byl ustrojený. Vytáhl mě z postele, jako by se přihodilo něco hrozného. Hoří? Co jiného by se mohlo stát? Chytil mě do  náručí a beze slova se vyřítil z domu. Leknutím a taky tím, jak se mnou zatřásl, mi autíčko vyklouzlo z ruky. Vůbec jsem si toho nevšiml. Celou dobu jsem měl pocit, že ho pevně svírám. Naše auto stálo naložené před vraty. Dveře řidiče i spolujezdců byly dokořán. Škoda, že mému autíčku nejdou takhle otvírat dveře, pomyslel jsem si. Všichni už seděli uvnitř. Tatínek mě vmáčkl mezi sestry a posadil se za  volant. Sevřel jsem ruku kolem autíčka a vtom mi došlo, že je prázdná! Vyskočil jsem ven a rozběhl jsem se domů, co mi nohy stačily. Tatínek utíkal za mnou, jak nejrychleji svedl. Dohnal mě na schodech, popadl mě, vlepil mi facku, dlouhými skoky se mnou seběhl dolů a nacpal mě do auta.

Zalétl jsem pohledem k domku pro služebnictvo. Byla tam tma. Marjánka vůbec netuší, že odjíždíme, blesklo mi hlavou. Tatínkovo služební auto parkovalo jako obvykle na dvoře. U vrat stál strážný s Borisem.

Táta jim na rozloučenou podal ruku a vyrazili jsme. Teprve teď jsem si všiml, že místo policejní uniformy má na sobě civilní oblečení.

Brzy jsme byli ve městě a projížděli po hlavní třídě. Pouliční lampy kdovíproč nesvítily, zato téměř ve všech oknech bylo světlo. Venku plno lidí. Šli pěšky, jeli na vozech, tu a tam jsem zahlédl i nějaké osamocené auto.

„Maminko, co se děje?“ zeptalo se jedno z dvojčat.

Byla to Rivka. Myslím, že já jediný z rodiny jsem je dokázal rozeznat i po hlase.

„Je válka,“ odpověděla maminka. „Přicházejí Němci.“

„Přestaň brečet,“ řekla Lea, druhá z dvojčat.

Podíval jsem se na miminko. Mělo otevřené oči, ale neplakalo. Vlastně už to nebylo žádné miminko. Byl mu rok a půl. Jmenoval se Josale, ale já mu prostě říkal „miminko“.

„Nechceš už přestat brečet?“

Zase Rivka? Ne, to byla Lea. To mluvila na mě? Vůbec jsem si nevšiml, že pláču.

Maminka se otočila a řekla jim, aby mě nechaly na pokoji.

„Rušíte tatínka při řízení.“

Zmlkly a já dál vzlykal a popotahoval, teď už jsem se slyšel. Nedovedl jsem si představit, co strašnějšího by se mi v životě mohlo stát. Přísahal jsem si, že se pro autíčko jednou vrátím. Celý jsem se třásl.

„Je mi zima,“ postěžoval jsem si.

Maminka si až teď všimla, že mám pyžamo. Poprosila sestry, aby mi v modré brašně našly něco na sebe. Sundaly mi pyžamo a začaly mě oblékat, rozpustile se chichotaly, jako bych byl jejich panenka. Tuhle hru jsem s nimi už dlouho odmítal hrát. Spustil jsem jekot, ale maminka se mě nezastala. Řekla jenom:

„Nedá se nic dělat, Eljušo. Já tě teď obléct nemůžu. Vidíš přece, co se děje.“

Sestry mě při oblékání tahaly, trochu to škrtilo a trochu lechtalo, ne jako když mi do šatů pomáhá chůva nebo maminka. Mezitím jsme vyjeli z města. Začalo svítat. Na obzoru před námi se ukázalo rudé a neskutečně veliké slunce. Myslím, že to bylo poprvé, co jsem je viděl vycházet. Silnice byla rozbitá a plná lidí. I tady za městem vláčelo mnoho lidí svůj majetek pěšky, někteří jeli na vrchovatě naložených vozech.

Zpočátku jsme na silnici ještě občas potkali i nějaké auto, ale po pár hodinách pomalé jízdy, když už slunce bylo mnohem menší a stálo vysoko na obloze, jsme míjeli jenom prázdné automobily na kraji cesty, některé byly ohořelé. Viděli jsme i převrácené vypřažené povozy, některé měly zlámané kolo.

Najednou jsme uslyšeli hluk blížících se letadel. Tatínek dupl na brzdu a křikl:

„Vystupte a lehněte si do škarpy. Honem!“

Kousek před námi zastavil vůz tažený koňmi. Celá rodina také seskákala dolů a vrhla se do příkopu. Muž, zřejmě otec, vypřáhl koně a kopanci je vyhnal do pole. Tatínek popadl naše miminko a lehl si přes něj. Já se položil hned vedle. Měl jsem trochu strach, aby tatínek miminko nezalehl, ale pak jsem si všiml, že ho jenom zakrývá vlastním tělem. Vzápětí se blízko nad námi ozvaly motory letadel. Maminka vytáhla sestry z auta a vlekla je k příkopu.

„Cože, do bahna?“ ošívala se Rivka.

Lea stačila říct jen:

„Ale mami...“

Maminka je strhla k zemi skutečně v poslední chvíli. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem, že pán z vozu už se nestihl vrátit do příkopu, a tak si lehl na poli. Tatínek natáhl ruku a přitlačil mi hlavu k zemi. Letadla byla těsně nad námi a pálila jednu dávku za druhou, kolem nás dopadaly kulky. Dvojčata teď tiskla těla do bláta stejně jako my ostatní. Letadla byla tak nízko, až mi připadalo, že je můžu chytit do ruky jako hračky. Když zmizela a zavládlo ticho, zeptala se maminka táty, jestli už můžeme vstát.

„Kdepak, ještě jsou slyšet. Vracejí se.“

Já neslyšel nic.

„Nevěřila jsem, že by nás tohle mohlo v životě potkat, a vlastně tomu pořád nevěřím,“ řekla maminka.

„Nemají šanci. Rusové neprohráli ani válku s Napoleonem. Máme báťušku Stalina!“ chlácholil ji tatínek.

Maminka mu věnovala rozzlobený pohled, ale neřekla ani slovo. Teď už mi došlo, co se stalo autům a povozům, které jsme prve viděli stát podél silnice, a taky jak to bylo ve skutečnosti s lidmi a koňmi, kteří leželi na zemi kolem nich a vypadali, že spí.

Německá letadla se opravdu vrátila. Maminka zbledla a snažila se tělem chránit děvčata. Táta se najednou zvedl na čtyři a lehl si i přese mě. Letadla prolétla stejně nízko jako předtím a opět jsme slyšeli rachot kulek zarývajících se do půdy a do porostu a trochu hlasitější rány, když střely zasáhly něco tvrdého, například naše auto nebo kámen u cesty. Potom se rozhostilo ticho.

Tatínek vstal a prohlásil:

„Už se nevrátí.“

Rodina z vozu před námi se začala zvedat. Jejich koně strachy utekli do pole. Když bylo po všem, zastavili se a začali se pást. Stáli hodně daleko. Jejich majitel na ně volal, ale oni jen na okamžik zvedli hlavu a pásli se dál. Rozběhl se, aby je přivedl zpět.

Maminka nám všem rozdala hadříky, abychom si mohli trochu očistit bahno ze šatů. Tatínek ukázal na koberec, který byl stále přivázaný ke střeše auta, a řekl:

„Příště vám na bahno položím koberec, princezny.“

„Samueli,“ ozvala se maminka a v jejím hlase zněly pochyby, „je to drahý koberec...“

„Teď není drahé nic kromě života,“ odpověděl tatínek.

Pokračovali jsme v cestě. Trochu jsem spal, pak mě znovu vzbudil hluk letadel. Vracela se. Možná to nebyla ta samá. Tentokrát tatínek opravdu hodil do škarpy koberec, i já jsem si lehl raději na něj než do bláta.

Už si nepamatuji, jak dlouho jsme jeli. Nevím ani, kolik času jsem prospal, žádná letadla se však už neobjevila. Probudil jsem se, když Rivka hlásila, že se jí chce čurat. I mně se chtělo.

„Mně taky,“ přidala se Lea.

Zastavili jsme.

„Tady?“ podivila se Rivka. „Vždyť tu není záchod.“

Tatínek se zasmál, ale nic neřekl. Maminka vystoupila s děvčaty a odvedla je o kus dál za křoví. Já udělal totéž co táta – stoupl jsem si vedle něj k autu a vyčurali jsme se do příkopu.

Jen co jsme znovu nasedli, Josale se rozplakal a maminka ho nakojila.

„Štěstí, že jsem ho ještě neodstavila,“ pochvalovala si, „aspoň on bude mít co jíst.“ Pak se obrátila k tatínkovi: „Co myslíš? Za jak dlouho se budeme moct vrátit domů?“

Podíval se na ni, ale neodpověděl. To maminku vylekalo.

„Několik měsíců?“

„Kéž by šlo jen o měsíce,“ řekl.

Bylo ticho, dokud Lea neoznámila:

„Já mám žízeň!“

Maminka zapátrala jednou rukou ve velkém košíku a vytáhla lahev. Zasmála se a vrátila ji zpátky.

„Tys vzal vodku?“ zeptala se.

Tatínek se usmál.

Pak vyndala z košíku jinou lahev a podala ji Rivce.

„Mami, ale já nemám skleničku.“

„Napij se z lahve.“ Mamince už docházela trpělivost.

Rivka si lokla a předala lahev sestře.

„To se mám napít po ní?“ ošklíbala se Lea.

„To stačí!“ rozčílila se maminka, která většinou zachovávala klid. „Nechápete, že je válka?! Nevidíte, co se děje kolem? Neviděly jste mrtvé lidi? Dokonce i Eljuša se chová jako velký kluk, a vám už je přece sedm!“

„Myslela jsem, že ti lidé spí,“ polekala se Lea.

„Ti koně byli taky mrtví,“ dodala Rivka, které to najednou došlo.

Znovu jsem se probudil, když auto zastavilo. Zase letadla? Ne. Z okna jsem uviděl několik hospodářských budov a vesnické stavení.

„Brzy nám dojde benzin. Zajdu za hospodářem, třeba seženu vůz a koně.“

Pochopil jsem, že teď budeme jako ta rodina, kterou jsme potkali při náletu.

Tatínek zmizel na statku. Zničehonic se opodál objevili dva muži a zamířili přes pole rovnou k nám.

„Mami, jdou k nám!“ řekla Lea znepokojeně.

„Tatínek se co nevidět vrátí,“ uklidňovala ji maminka.

Ti dva se zastavili u našeho auta a beze slova se na nás dívali, tatínek pořád nikde. Potom na sebe kývli, vrhli se na maminku a vytáhli ji ven. Štěstí, že miminko držela Rivka. Maminka se dala do křiku. Jeden z nich ji udeřil pěstí do obličeje. Druhý jí strhl náušnice, potom jí násilím stáhli prsteny a náramky. Začali se přehrabovat v našich věcech. Vyskočil jsem ven a utíkal jsem, co mi nohy stačily.

„Tatííí!“ ječel jsem.

Lea sebrala odvahu a s křikem vyrazila za mnou. Jeden z lupičů se za námi pustil a brzy by nás dostihl, kdyby právě v tu chvíli nevyšel ze statku tatínek. Jakmile uviděl, že nás ten člověk honí, rozběhl se, vytáhl pistoli a vystřelil do vzduchu. Utíkal vážně rychle. Nevěděl jsem, že dovede tak rychle běhat. Lupič se zastavil, něco křikl na svého společníka a oba se dali na útěk. Tatínek doběhl k nám, uviděl, že maminka krvácí a vyděsil se.

„To je jenom nos,“ uklidňovala ho. Neplakala, jen se snažila zastavit krev, která jí kapala z nosu na halenku.

Tatínek rozbalil náš vzácný koberec, maminku na něj uložil a prohlásil:

„Říkal jsem ti, aby sis na sebe nebrala šperky.“

„Myslela jsem, že to tak bude nejbezpečnější.“

Táta ji nechal zaklonit hlavu a prohmatal jí nos.

„Není zlomený,“ řekl. „Vzalas vatu?“

„Ano, je v košíku.“

„Na chvilku si lehni a pak si ucpi nosní dírky.“

Ze statku vyjel povoz tažený koněm, sedlák ho vedl za ohlávku.

„Vynoste všechno z auta,“ nakázal nám táta.

Začali jsme vykládat věci. Sedlák nezamířil přímo k nám, přešel škarpu v místě, kde byl přejezd pro vozy. Když k nám došel, usmál se a pozdravil maminku. „Jste v pořádku, paní?“

„Ano, jsem. Děkuji.“

„Jsou to bestie,“ prohlásil. „Využívají situace, mizerové.“

Vepředu na voze byl kozlík, kam se mohl posadit kočí, korba byla vystlaná slámou.

Maminka přes slámu přehodila koberec, posadila se na  něj a zády se opřela o postranici. My si sedli také tak, Lea s miminkem vedle maminky a já s Rivkou naproti nim. Tatínek se rozloučil se sedlákem a ten nám popřál šťastnou cestu a ať dobře dojedeme. Tatínek práskl bičem do vzduchu jako skutečný kočí. Netušil jsem, že umí i tohle. Kůň se dal do pohybu. Zamávali jsme sedlákovi a on za námi zavolal:

„Pán Bůh vás opatruj!“

„Dal jsi mu kromě auta i nějaké peníze?“ ujišťovala se maminka.

„Dal.“

„Mami,“ ozvala se Rivka, „a kam vlastně máme dobře dojet?“

„Do Kyjeva.“

„A co je Kyjev? Něco jako Kostopol nebo Rovno?“

„Kyjev je velké město,“ vysvětlovala maminka. „Větší než Rovno i než Lvov.“

Ve Lvově jsem nikdy nebyl, ale moje sestry ho se třídou navštívily.

„To pojedeme do Kyjeva takhle, na voze?“ podivila se Rivka. „Copak jsme sedláci?“

Maminka neodpověděla.

„Mám ti přistavit zlatý kočár?“ zeptal se tatínek.

„Nech toho, Samueli,“ poprosila ho maminka. Tatínek dovedl koně na místo, kde mohl i s vozem přejet škarpu, a sjel ze silnice. Po chvíli jsme najeli na polní cestu.

„Pojedeme po venkovských cestách,“ rozhodl tatínek. „Potrvá to déle, nebude to tak pohodlné a bude to drncat, ale vyhneme se náletům.“

Dojet do Kyjeva trvalo týden. V noci jsme spali na korbě přikrytí dekami, které maminka vzala s sebou, a během dne tatínek zastavoval ve vesnicích a maminka chodila nakupovat jídlo a mléko. Najednou už nevypadala jako dáma. Vlasy si převázala šátkem jako selka a oblékla si obyčejné šaty, které našla v jednom z kufrů. Připadalo mi, že se válka změnila v zábavný piknik s rodiči. Cestou jsme mnohokrát stavěli, nejen na noc nebo kvůli nákupu jídla, ale i tehdy, když měl tatínek pocit, že kůň je unavený.

„Neměl jsem čas si ho prohlédnout a teď vidím, že je hodně starý,“ vysvětloval.

Občas koně vypřáhl, aby se trochu napásl, a od pumpy z některého ze dvorů mu přinesl vodu, my jsme si sedli na koberec, jedli jsme a zpívali si.

Na jedné zastávce k nám přišla žena s batoletem a s pláčem nás prosila, jestli bychom pro ni i pro děťátko neměli něco k jídlu. Maminka jí nabídla místo a dala jí i děťátku najíst a napít. Žena nám děkovala a žehnala nám.

Dva dny předtím, než jsme dorazili do Kyjeva, si na jednom takovém pikniku tatínek zjednal ticho. Hovořil velice vážně. Ještě nikdy jsem ho neslyšel takhle s námi dětmi mluvit.

„Měli byste vědět,“ začal „že až přijedeme do Kyjeva, doprovodím vás na nádraží, a jakmile vám najdeme vlak, budeme se muset rozloučit. Musím se hlásit u své jednotky.“

„Tati,“ vyhrkl jsem nadšeně, „ty budeš bojovat s Němci?“

Maminka mi věnovala káravý pohled. Sestry se rozplakaly a vrhly se na tátu.

Josale nechápal, co se děje, ale rozplakal se taky.

„Hned se utište,“ řekl tatínek rázně.

Všichni zmlkli.

„Nedá se nic dělat,“ pokračoval. „Je válka a já jen doufám, že rychle skončí.“ Rusové se teď sice stahují, ale žádné strachy. Stalin ví, co dělá.“

Maminka nezareagovala tak, jak mívala ve zvyku, jakmile zaslechla zmínku o Stalinovi. Podala miminko Lei, vytáhla balalajku[1] a začala hrát. Uklidnila nás tak. Pokaždé, když jsem na maminku pokradmu pohlédl, viděl jsem, že ještě pořád pláče, nehlasně a bez slz.

Maminka byla učitelkou hudby v kostopolské škole. Zamlada studovala konzervatoř ve Vilniusu. Uměla hrát na nejrůznější nástroje, na klavír, na kytaru a mandolínu a také na balalajku. Doma hrála a k tomu zpívala, měla vysoký, zvonivý hlas. Mnohokrát jsem se pokoušel zpívat taky takovým hlasem, ale marně.

Díky maminčině hraní a zpěvu se vlastně rodiče seznámili. Maminka se narodila ve Vilniusu, její rodina byla ortodoxní a spolu s několika dalšími žila při rabínském dvoře. Sňatky se tehdy obvykle domlouvaly přes dohazovače. V maminčině případě to ovšem bylo trochu jinak.

Dědeček z tátovy strany byl zámožný muž, patřily mu domy, pole a lesy. Jednou se procházel po Vilniusu a najednou zaslechl, jak kdosi překrásně zpívá a hraje na klavír. Bez zaváhání vyběhl po schodech onoho domu, otevřel dveře, které nebyly zamčené, a spatřil za klavírem půvabnou mladou ženu. Její zpěv, hra i krása ho úplně okouzlily. Vrátil se domů a vyprávěl o dívce svému synu Samuelovi, mému tatínkovi. Ten otce vždycky ve všem poslechl, tak tomu bylo například i s komunismem. Šel se na tu mladou ženu podívat. Hned se mu zalíbila. Tak se dědeček z maminčiny strany sešel s dědečkem z tatínkovy strany, dohodli vše včetně věna a úmluvu stvrdili stiskem ruky. Podání ruky mělo tehdy stejnou váhu jako podepsaná smlouva. Za týden se ve Vilniusu konala svatba. Maminka k velké radosti rodičů odešla z domu, v té tobě byla totiž ve svých pětadvaceti považována za „starou pannu“ a navíc měla ještě sedm sester, z nichž vdané byly pouze tři.

Předtím jsem se zmínil o komunismu. Můj dědeček, tatínkův tatínek, v komunismus věřil. Vstoupil do strany a dokonce jí věnoval značnou část svého majetku. Domy a lesy. Tatínek od něj víru v nový svět dostal jako Mojžíš Tóru na Sinaji a stal se aktivním členem strany. Polské úřady ho kvůli tomu pronásledovaly, dva roky seděl ve vězení. Po  propuštění ho polská komunistická strana poslala do Sovětského svazu do důstojnické školy.

Po svatbě museli rodiče putovat od města k městu, aby tatínka znovu nezavřeli. Když prvního září 1939 vypukla druhá světová válka, rozdělili si Rusové a Němci Polsko. Nebylo to poprvé, co tohle Polsku jeho dva „dobří sousedé“ provedli. Tatínek, maminka, moje dvě sestry a já jsme bydleli na území, které získala ruská armáda, dnes je to západní Ukrajina. Oblast byla připojena k Sovětskému svazu a tatínek byl jmenován okresním policejním komisařem, komisařství sídlilo v Kostopoli.

1 Balalajka – lidový hudební nástroj s trojúhelníkovým tělem, podobný mandolíně

2

Tatínek dál kočíroval vůz po rozbitých polních cestách, kde to s námi tak házelo, že si maminka musela přesednout na  kozlík. Miminko chovala v náručí a někdy ho svěřila Lei. Když seděla na kozlíku, objímala tatínka, jako by tím mohla odvrátit loučení.

Rivka byla starší, narodila se o půl hodiny dřív než Lea. Vzhledem si byly velmi podobné, ale povahou se lišily. Ve  všem, co se týkalo miminka, spoléhala maminka vždycky na  Leu. Rivka o dost víc zlobila a maminka ji trestala mnohem častěji než mě s Leou.

Nám dětem drncání nevadilo. Možná proto, že jsme byli menší. Kromě toho jsme se nemohli vynadívat na vesnice, sedláky a selky, krávy a koně, ovce a kozy. Psi na nás často zuřivě štěkali, ale jakmile tatínek práskl bičem do vzduchu, rozutekli se, jako když do nich střelí. Zvědavě jsme si prohlíželi děti, které se na nás vyšly podívat, někdy nám mávaly a jindy po nás házely kamení. Jednou tatínek seskočil z vozu, za dětmi se rozběhl a jedno dostihl. Popadl ho za ucho a nakázal mu, ať ho dovede za rodiči.

Za chvíli se vrátil a vyprávěl nám, že se mu rodiče toho chlapce omluvili a syn dostal výprask.

„Tady vždycky všechno končí výpraskem,“ podotkla maminka. „Jako by to byl jediný způsob, jak vychovávat děti.“

„Jsi moc shovívavá. Dokonce i v Tóře se píše: Kdo šetří hůl, nenávidí svého syna.“

„To je zřejmě jediný biblický verš, který znáš,“ opáčila maminka.

„Kdepak,“ zasmál se táta, znovu se chopil opratí a zarecitoval: „Silná jako smrt je láska.“

A pak se rodiče k naší radosti políbili. Myslím, že doma jsem je nikdy neviděl líbat se jen tak, tedy ne o svátcích nebo narozeninách a podobně. A teď se najednou líbají... Maminka se vzápětí rozplakala.

Venkovské cesty nás skutečně ochránily před německými letadly. Sedláci, které jsme míjeli, nejspíš ještě nepochopili, co se děje, a ochotně nám prodávali potraviny. Někdy nám dětem zadarmo nalili mléko. Nikdo z nich nemluvil polsky, jen ukrajinsky nebo rusky. V noci jsme spali většinou na voze, občas nám někde dovolili ustlat si na seníku. Jeden sedlák tatínkovi poradil, abychom se nevraceli na hlavní silnici, protože vojáci nepouštějí civilisty na most přes Dněpr. Mosty slouží výhradně armádě.

„Bombardují Kyjev?“ chtěl vědět tatínek.

„Ano.“

Poslechli jsme ho a pokračovali v cestě jako doposud, už z dálky jsme ucítili vůni řeky, rákosí a závan rybiny. Pak jsme spatřili ohromnou, širokou řeku. Dněpr. Dojeli jsme na molo, u kterého kotvil přívoz. Z jednoho břehu na druhý vedlo lano a přívoz se pohyboval podél něj. Stály na něm tři povozy. Tatínek seskočil z kozlíku a řekl nám, ať taky vystoupíme. Potom vzal koně za uzdu a navedl ho na prám. Kůň se nejdřív vzpínal a málem náš vůz převrhl, tatínek ho však pevně držel a společně s převozníkem se jim podařilo zvíře uklidnit. Vypluli jsme. Převozník stál u obrovského kola, na němž byl navinutý velký kotouč lana. Muž točil klikou a tím uváděl kolo do pohybu. Všichni mluvili jeden přes druhého, vyprávěli, odkud jedou, co cestou zažili, dohadovali se o válce, o tom, co je čeká v Kyjevě a jestli tam vůbec budou mít kde bydlet. Tatínek se zajímal, jak to teď chodí na nádraží. Jeden pán mu pověděl, že sehnat místo ve vlaku je téměř nemožné. Mnoho lidí utíká z Kyjeva kvůli náletům.

„Němci Kyjev dobudou, na to vezměte jed,“ tvrdil kdosi.

„Kdybyste byl raději zticha a nešířil paniku,“ doporučil mu tatínek.

Dotyčný se polekal a zmlkl.

Dojeli jsme na protější břeh a dál pokračovali spolu s ostatními vozy, dokud jsme nedorazili do města. Bylo vážně obrovské, tak vysoké domy jsem ještě nikdy neviděl. Měly snad čtyři patra nebo ještě víc. Z vozu se mi naskytla podobná podívaná jako tehdy v noci, když jsme projížděli autem kostopolskými ulicemi. Všude bylo plno lidí a všichni se tvářili ustaraně. Míjeli jsme trosky domů a tatínek řekl, že je poničilo německé bombardování. Na obloze žádná letadla nebyla, ale já si přesto začal dělat starosti. Ne kvůli náletům. Ale kvůli mamince. Vypadala pořád tak sklíčeně. Co se stane, až nás tatínek opustí?

Dorazili jsme k nádraží, tatínek uvázal koně a za chvíli byl zpátky s pytlíkem krmení, pověsil ho koni na krk a ten se pustil do jídla. Rivka ho pojmenovala Boris, podle našeho řidiče. Tatínek nám řekl, ať počkáme na voze. Nevím, kolik času uběhlo, než se vrátil. Seděli jsme a jedli. Pak jsme si lehli a podřimovali. Viděli jsme davy lidí spěchajících na nádraží nebo z něj. Nakonec se tatínek objevil se dvěma muži v železničářské uniformě, měli s sebou velký zavazadlový vozík a na něm velikánskou dřevěnou bednu.

„Sehnal jsem vám místo ve vlaku, který jede do Džambulu[2]. To je město v Kazachstánu,“ oznámil nám tatínek.

Maminka mlčela.

Slezli jsme z vozu a muži naskládali všechny naše věci do bedny. Seděli jsme a pozorovali je při práci. Někteří kolemjdoucí se na okamžik zastavili, chvilku je zvědavě sledovali a pak pokračovali v cestě. Jakmile byly všechny naše věci v bedně, zatloukli ji hřebíky, namalovali na ni nějaké značky, naložili ji na vozík a odvezli na nádraží.

„Pohlaďte Borise na rozloučenou,“ řekl tatínek.

Sestry se zdráhaly.

„Nekousne vás,“ uklidňoval je, „má hubu v pytlíku.“

Děvčata ho pohladila po šíji, pak tatínek zdvihl mě, abych se s ním taky mohl rozloučit. Josale najednou natáhl ručičku a maminka ho také nechala dotknout se koňské šíje. Táta s námi počkal na přeplněném nástupišti, dokud nepřijel náš vlak. Jen co vlak zastavil, všichni se nahrnuli ke dveřím. Tam stáli strážní a každému, kdo nastupoval, kontrolovali doklady. My jsme se tlačit nemuseli. Objevil se policejní důstojník a odvedl nás do vagonu. Po jedné straně se táhla chodbička a po druhé byla kupé. Důstojník vykázal z jednoho kupé všechny cestující, museli si sbalit věci a odejít, pak nás zavedl dovnitř. S těmi lidmi mluvil hrubě a vyhnal je z vagonu. Tatínek zůstal v kupé s námi. Byly tam dvě lavice naproti sobě a posuvné dveře. Posadil se vedle maminky a vysvětloval jí, co všechno bude muset zařídit, až dorazíme do Džambulu. To je ale divné jméno pro město, pomyslel jsem si. Rivka prohlásila, že je to kazašské jméno a že Kazaši nejsou Rusové ani Poláci ani Ukrajinci, ale že jsou trochu dožluta a mají šikmé oči. Nevěřil jsem jí. Žlutí? Jako Číňani? Tolik zase ne, řekla, jenom trochu.

„Tak dobře,“ vzal jsem ji za slovo. „Až tam přijedeme, uvidíme, jestli si nevymýšlíš.“

Tatínek dal mamince dokumenty a bankovky. Potom jsme uslyšeli první zapískání. Maminka se vrhla tátovi kolem krku a hořce se rozplakala. Sestry se taky daly do pláče. Držely se táty za šaty a brečely. A já? Nepamatuji se, jestli jsem brečel nebo ne, ale vzpomínám si, že jsem seděl a držel miminko. Tatínek se ke mně naklonil, políbil miminko a pak i mě.

„Postarej se o maminku, teď jsi mužským v rodině ty,“ řekl mi.

Potom vystoupil. Vlak se rozjel. Dlouho jsme tatínkovi mávali z okna, dokud nám nezmizel. Maminka si ode mě vzala miminko, objímala ho a líbala, jako by se tím utěšovala. Seděla tam s uslzenýma očima. To rozloučení jí doslova zlomilo srdce. Díval jsem se na ni a viděl, že se jí ve tváři zračí strach. Maminka nebyla žádný strašpytel. Právě naopak. V tu chvíli jsem však poznal, že se bojí, když zůstala sama se čtyřmi dětmi. Její výraz mě znepokojil. Celou cestu do Džambulu byla maminka zabraná do vlastních úvah, zírala do prázdna a v jejích očích nebylo nic, žádný smích, něha, žádný cit.

Vlak byl velmi dlouhý, připadal mi skoro nekonečný. Cesta trvala celé týdny. Nedokážu říct, jak dlouho přesně. Často jsme zastavovali. Pokud předtím vlak zajel na vedlejší kolej nějakého menšího nádraží, bylo jasné, že tam strávíme mnoho hodin, celý den nebo dokonce i několik dní. Přednost totiž měly vojenské vlaky.

Pokaždé, když vlak zastavil, aby parní lokomotiva mohla doplnit zásobu vody, mnoho cestujících se vydalo k velkým vodovodním kohoutům. Každý nesl nějakou nádobu, plechovku, kbelík, nebo dokonce nočník. Maminka posílala nás tři, sestry vzaly kbelík a zpátky ho vlekly společně, já měl hranatou plechovku s uchem. Vždycky jsem ji naplnil jen do poloviny, jinak bych ji neunesl. Pokud jsme zastavili ve stanici, maminka pokaždé vystoupila a pokusila se nakoupit jídlo, nikde však nic neměli. Všechno došlo. Sehnala jen zrní. Na jedné zastávce pořídila sklenici se šroubovacím víčkem. Když už jsme skoro neměli co jíst (jen miminko na tom bylo lépe, protože se ještě kojilo), nasypala maminka zrní do sklenice, zalila je vodou a nechala je přes noc stát, aby změklo. Ráno nás tři zavolala, nabrala lžící sousto ze sklenice a dala je Lei do pusy. Pak ji sledovala, co bude. Lea se snažila zrní rozkousat, ale nakonec řekla:

„To nejde, mami. Je to moc tvrdé. Můžu to vyplivnout?“

„Ano, sem do sklenice.“

Hladová Lea ji smutně poslechla.

„Neboj, já zrní rozmělním a hned si zase budeš moct vzít,“ utěšovala ji maminka.

Nabrala si plnou lžíci a žvýkala. Potom všechno vyplivla do plecháčku. Nabrala si další sousto a znovu vše rozdrtila zuby a vyplivla. Netrpělivě jsme čekali, co bude následovat.

Jakmile byl plecháček plný, začala nás krmit. Řekla, že takhle krmí ptáci svá ptáčata. Byla to odporná, lepivá kaše. Dodnes ji mám v živé paměti, ale tehdy jsem kaši jedl s velkou chutí.

Tak nás maminka krmila pokaždé, když jsme během cesty nesehnali k jídlu nic jiného, postupně jsme si na kaši zvykli. Maminka za ni byla vděčná, někteří lidé ve vagoně neměli vůbec nic.

Vlak často zastavoval na odlehlých místech. Nám však odlehlá nepřipadala, protože tu rostly sady plné jabloní a hrušní. Dospělí se krást neodvažovali, a tak posílali nás děti. Vydával jsem se tam s ostatními a nosil v košili hrušky a jablka. Občas nás majitelé hnali holí a kleli při tom. To nám pak přišli na pomoc dospělí z vlaku. Sadaři a rodiče se navzájem častovali urážkami, dokud vlak nezapískal a my nevyrazili na cestu. Někdy tam sadař zůstal stát a díval se za námi, zamával jsem mu na pozdrav a on mi na oplátku zahrozil pěstí a křikl za mnou nadávku, kterou jsem už neslyšel.

Sestry si během zastávek občas chodily pohrát ven. V sousedních vagonech cestovaly další stejně staré holčičky a společně hrály nějakou holčičí hru nakreslenou na zemi do hlíny nebo vyznačenou štěrkem. Bavily se i jinak – dvě z nich roztočily provaz a ostatní přes něj skákaly. Téhle zábavy jsem se směl účastnit i já a sestry na mě byly pyšné, protože mi skákání šlo moc dobře. Hráli jsme si, dokud lokomotiva zase nezapískala.

Jízda se změnila v dlouhé putování, koleje se táhly donekonečna až k nedosažitelnému obzoru a krajina za okny ubíhala. Nejprve se příliš nelišila od té, jakou jsme byli zvyklí vídat – pole, stromy, lesy, vesnice, zvířata pasoucí se v údolích a na úbočích hor. Čím víc jsme ujížděli na východ, tím víc se krajina měnila. Zeleně postupně ubývalo. Stromy pozvolna mizely. Dívat se z okna už nemělo smysl, nebylo z něj vidět nic než nízké žlutošedé kopečky pokryté kamením, připomínajícím zdálky štěrk. Všechny zvuky, jež jsem během té dlouhé cesty slyšel, se proměnily v hudbu, která mi zněla v hlavě. Rytmické rachocení kol, skřípění výhybek, brzdění a houkání lokomotivy, hvízdání unikající páry, hovory cestujících, které neustávaly ve dne ani v noci. I potom, co jsme konečně dorazili do Džambulu a vystoupili na peron, se mi v uších ještě několik dní dál ozývala ta směs zvuků a dál jsem cítil pohyby vlaku, přestože jsem dávno kráčel po pevné zemi.

2 Džambul – město v jižní části Kazachstánu pojmenované po lidovém pěvci Džambulu Džabajevovi (zemřel v roce 1945 v 99 letech), jemuž se přezdívalo „básník slunečných stepí“. V roce 1997 s koncem sovětské nadvlády bylo městu navráceno jeho původní starověké jméno – Taraz.

3

Jakmile se ukázalo, že se blížíme k cíli, nastal ve vagoně velký rozruch. Všichni se začali chystat a byli jako na trní. Nikdo nevěděl, co si počne dál. Kromě maminky. Znovu a znovu nás uklidňovala a opakovala, že si nemusíme dělat starosti. Tatínek jí slíbil, že tu na nás bude čekat někdo z místní samosprávy. A skutečně, jen co jsme vystoupili a vyložili všechna zavazadla, slyšeli jsme zdálky volat maminčino jméno:

„Paní Pozniaková!“

Nevím, jestli to byli vojáci nebo četníci, nebo jestli měli na sobě jen železničářskou uniformu. Ať tak nebo tak, přišli k nám dva muži a z nákladního vagonu vyložili naši bednu. Z vlaku vystupovali lidé se zavazadly a s dětmi a ustaraně se rozhlíželi kolem. Nějaké malé dítě usedavě plakalo. Lidé na sebe volali, každý někoho hledal. My jsme uprostřed toho zmatku tiše seděli, dokud nepřijeli ti dva muži s vozíkem, na kterém vezli naši bednu. Naskládali jsme na bednu svoje věci a vyšli před nádraží. Tam na nás čekal povoz tažený dvěma koňmi. Kočí měl šikmé oči a opravdu byl trochu dožluta. Ještě než jsem stihl něco poznamenat, Rivka prohlásila:

„Vidíš, že jsem si nevymýšlela?“

„Ale mluví rusky,“ namítl jsem.

Maminka se kočího zeptala, jak se jmenuje.

„Amanžol[3], paní,“ odpověděl.

Maminka se představila a podali si ruce.

„Kam nás povezete?“

„Do malé vesnice u Kirovova kolchozu.[4]

„Je to daleko?“

„S párem koní – tak čtyři pět hodin cesty. Pokud si potřebujete něco nakoupit, měla byste si pospíšit, abychom byli v poledne na místě. Chci se vrátit domů před soumrakem.“

Vyrazili jsme na nákupy. Vzpomínám si, že jsme koupili kameninové nádoby plné oleje a snad i medu. Pytle cukru, mouky a zrní. Nebyly tak velké jako pytle, ve kterých bývají brambory nebo uhlí a které se musí nosit na zádech. Maminka je nesla v náručí. Sestry se nabídly, že jí pomůžou. Souhlasila. Zvedly pytel, každá za jeden konec, vyprskly smíchy a smály se tak moc, že spadly i s pytlem ještě dřív, než došly k vozu. Já si zatím hrál s miminkem. Maminka poprosila Amanžola, aby nás zavezl do obchodu s domácími potřebami. Koupila velký a těžký železný hrnec, moc se mi líbil. Když kupovala kovový kbelík, kočí jí poradil, aby pořídila rovnou dva.

„Jeden už jsme si přivezli.“

„Radím vám dobře.“

„To mám pořizovat ještě dva kbelíky navíc?“

„Přesně tak,“ přikývl kočí. „Nejsou drahé. Dejte na mě. Uvědomte si, že přijedete do prázdného domu. Vy jste určitě zvyklá na stůl a židle. Ve vesnici nic takového neseženete. U nás ve vsi se sedí na podlaze, na kobercích a polštářích. Takhle. Amanžol mamince předvedl sed v podřepu.

„Skutečně?“ podivila se maminka. „Vy nesedíte na židlích?“

„Ve městě ano, ale na vesnici to není zvykem.“

„Moc vám děkuji, Amanžole. Zajedeme tedy pro stůl a čtyři židle.“

Když jsme nakoupili nábytek – jednoduchý, bytelný stůl se židlemi, vydali jsme se pro dřevo a uhlí. Cestou zastavil kočí u pekařského stánku a poradil mamince, aby si nakoupila pity.

„To tam není obchod, kam bychom mohli chodit pro chleba?“ divila se maminka.

Amanžol se zasmál.

„Tam nejsou vůbec žádné obchody. Co si neuděláte sama, to nemáte. Budete si moct kupovat pity od místních, než si začnete péct sama.“

Zachytil jsem maminčin ustaraný pohled.

U obchodu s palivem odvlekli maminka s Amanžolem na vůz dříví, Lea si vzala miminko, protože i já jsem chtěl pomáhat.

Jakmile jsme měli všechno nakoupeno, vyrazili jsme na  cestu. Maminka seděla na kozlíku vedle Amanžola. Miminko chovala na klíně a čas od času ho na chvíli předala jedné ze sester. Většinou jsme jeli po prašných, rozbitých cestách, ale na drncání povozu už jsme byli zvyklí a se dvěma koni se jelo mnohem lépe než s jedním. Všude kolem byla jen nažloutlá kamenitá nehostinná pláň, tu a tam jsme zahlédli suché pichlavé keře. Občas nás minul vůz tažený jedním koněm či spřežením, nebo jezdec na koni. Najednou jsme já i sestry vyskočili a křičeli jeden přes druhého:

„Mami, podívej!“

Proti nám šel velbloud se dvěma hrby, na bocích měl pověšené koše a v každém z nich byly usazené dvě děti. Před předním hrbem, hned za velbloudím krkem, seděl muž, nejspíš otec dětí. Zvíře kráčelo rozvážně a důstojně, se zdviženou hlavou. Muž měl na hlavě pokrývku tvořenou úhledně stočenými pruhy barevných látek, maminka nám vysvětlila, že se jí říká turban.

Cestou jsem usnul.

Lea mě vzbudila, když jsme dorazili na místo. Vstal jsem a uviděl nízké domy rozeseté na veliké ploše hodně daleko od sebe. Vůbec nic tu nepřipomínalo vesnice, jaké jsem znal. Domky měly šikmé střechy ze slámy nebo ze suché trávy a větviček. Zdi měly neurčitý hnědošedý odstín, asi jako když smícháte různobarevné kousky plastelíny do jedné hroudy. Plastelína se mi vybavila nejen kvůli barvě, ale také proto, že zdi vypadaly, jako by je někdo uplácal a pak v nich rukama udělal otvory. Všechno bylo oblé a zakulacené, nic nebylo rovné. Ze střech trčely komíny a z některých se kouřilo. Na dvorcích se nacházely různé drobné stavby a celý dvorek byl obehnaný plotem. Mezi domy jsme zahlédli klidně postávat další dvouhrbé velbloudy, pár koní či oslů. Po dvoře běhaly slepice. Hubené, drobné krávy se vracely z pastvy a pasáček je křikem popoháněl.

„K čemu jsou ty nízké valy u domů?“ zeptala se maminka Amanžola.

„Měla jste štěstí, že vám ten obchodník byl ochotný prodat dřevo a uhlí na zátop. Všimla jste si cestou, že tu nikde nerostou stromy? A uhlí začali Rusové zabavovat pro armádu. Zima je krutá a to, co vidíte na dvorcích, je sušený kravský trus, kterým si vesničané topí. Bývá tu opravdu velký mráz, víte?“

„Aha. A co budeme dělat, až nám dojde dříví a uhlí?“ řekla maminka napůl pro sebe.

Ale Amanžol jí odpověděl:

„Nemějte starost. Za dva tři měsíce Stalin Němce porazí. A pak se budete moct vrátit domů.“

Amanžol zastavil koně u jedné chalupy a cizí řečí se na  něco zeptal vysokého mladíka stojícího opodál. Mladík na kohosi zavolal směrem do dvora. Ven vyšel starší muž, věnoval nám zkoumavý, nijak přívětivý pohled, ukázal na nedaleký domek. Dojeli jsme k němu a kočí zastavil před brankou v plotě. Zůstali jsme užasle zírat na to, co se mělo stát naším domovem. Na první pohled se stavení zdálo být hodně nízké, jako domeček pro trpaslíky. Okno mělo jen kousek nad zemí. Kolem chalupy se dvorkem stál plot a my teprve teď pochopili, z čeho byly udělané ploty, které jsme viděli cestou. „Náš“ plot tvořily husté uschlé pichlavé větve stočené dokola a upevněné kůly k zemi. Branka se zřejmě kdysi zavírala dvěma sinými provazy, které se uvazovaly ke kůlům po obou stranách, teď však provazy ležely zpřetrhané na zemi.

„To je ono?“ zeptaly se sestry jedním dechem, překvapeně a nevěřícně zároveň.

Maminka neodpověděla. Podala miminko Lei a slezla s Amanžolem z kozlíku. Amanžol prošel brankou a sestoupil po několika schůdcích. Taky jsme seskočili z vozu a vydali se za ním. Ukázalo se, že naše chalupa je částečně schovaná pod zemí. Amanžol si prohlédl dveře.

„Až budete odcházet, můžete zamknout na visací zámek. Je tu na něj místo,“ prohlásil. „Ale zámek chybí. Takže je otevřeno.“ Silou se do dveří opřel a ty se se skřípěním rozlétly.

„Tady ho máme.“ Našel zámek pověšený na zdi spolu s klíčem a podal ho mamince.

„Ale jak zamkneme zevnitř?“ zeptala se.

„Žádné strachy, podívejte, je tu velká zástrčka.“

Maminka s Amanžolem zmizeli uvnitř a my jsme s očima navrch hlavy pospíchali po schůdcích za nimi.

Na podlaze nebyla dlažba, jen udusaná hlína a ve vzduchu visel pach plísně. Nalevo ode dveří, těsně u zdi, jsme uviděli velkou stavbu. Byla omítnutá a její stěny se podobaly stěnám domu zvenku, jen odstín měly světlejší. Byla vysoká jako dospělý člověk a zabírala celý roh místnosti. Zvedl jsem ruku, ale na vršek jsem nedosáhl, moje sestry tam dosáhly bez potíží.

„Ještě vyrosteš,“ řekla mi Rivka.

Bouchl jsem ji pěstí a ona se dala do křiku:

„Mami, on mě bije.“

„Určitě jsi ho popichovala,“ zastala se mě maminka.

Amanžol si všiml, jak si stavbu nechápavě prohlížíme, a přispěchal s vysvětlením: „Vy nevíte, co to je? To je pěčka! Pec. A tady,“ pokračoval, „po téhle kládě můžete vylézt nahoru.“

„Proč?!“ zeptaly se sestry jednohlasně.

„Co je to za otázku?“ podivil se Amanžol. „Tam přece budete spát.“

„Tady se spí na peci?“ zeptala se Lea.

„A kde byste chtěli spát? Na zemi? To byste v zimě umrzli.“

Maminka obešla pec a došla k oknu. Zkusila ho otevřít, ale nešlo to. Amanžol jí pomohl. Bylo úzké a vysoké a bylo to jediné okno v místnosti.

„Natřete panty sádlem a půjde to snadno,“ poradil jí.

„Nevím, co bych si bez vás počala,“ řekla maminka.

„Na co jsou tahle dvířka do kamen?“ chtěla vědět Rivka.

„Vy jste doma neměli kamna?“

„Měli,“ odpověděly obě dívky současně, „ale ne takováhle.“

„I u vás se ale do nich přikládalo dříví a uhlí, ne?“

„To ano,“ řekla Lea. „Ale byla tam i dvířka, kterými se vybíral popel.“

„Tady je to jinak,“ opáčil Amanžol.

Jeho ruština byla občas trochu kostrbatá a tu a tam použil výraz, který jsem neznal, ale všechno, co nedovedl vysvětlit slovy nebo co jsme mu nerozuměli, objasnil posunky. Strčil hlavu do dvířek a zkontroloval, jak pec vypadá uvnitř.

„Čistá,“ prohlásil. „Až tu budou uhlíky,“ položil dlaně na  plotnu, „postavíte sem hrnec nebo pánev a můžete smažit a vařit. Myslel jsem, že víte, proč jste kupovala ten veliký železný hrnec.“

„Měla jsem za to, že kupuji hrnec na polévku.“

„Na polévku i na všechno ostatní,“ řekl Amanžol. „To je hned vidět, že jste z města... Už dlouho jsem nepotkal někoho jako vy.“

„Máte pravdu, byli jsme z města,“ přikývla maminka a povzdechla si. „Ještě donedávna, i když mi teď připadá, jako by od té doby uběhla spousta let.“

Kočí vykoukl ven a řekl:

„Připozdívá se. Mám před sebou dlouhou zpáteční cestu a vy jste ani nezačali vykládat věci...“

„Leo, kolik je hodin?“ zeptala se maminka sestry.

Lea se podívala na hodinky a odpověděla. Amanžol nevěřícně pohlédl na Leiny hodinky.

„Já... já... v životě jsem neměl hodinky,“ prozradil.

„Dcery je dostaly k narozeninám.“

„Myslel jsem si, že jsou to jen hračky,“ řekl Amanžol.

Maminka mu nabídla, že mu připlatí, pokud nám pomůže všechno složit a nanosit do domu. Ze všeho nejdřív sundala náš vzácný koberec. Sestry jí ho pomohly snést po schodech a uvnitř ho společně rozvinuly. Nezakryl sice celou podlahu, ale místnost se přesto v mžiku proměnila a začala připomínat domov.

Já choval miminko a ostatní do světnice nastěhovali věci z vozu.

„Není tu kohoutek,“ rozčilovala se Rivka. „Už jsem se dívala všude a prostě tu není!“

„Tady není voda?“

„Kdepak,“ zasmál se Amanžol. „Proto jsem vám radil koupit kbelíky navíc. Pro vodu budete muset chodit k řece, všichni to tak dělají.“

„A kde je řeka?“ chtěla vědět maminka.

Amanžol vyšel ven a my ho následovali. Ukázal na široký hnědozelený pruh, kterého jsme si už předtím všimli z vozu. „Tamhle. Není to zas tak daleko.“

„Pošlu děvčata,“ rozhodla maminka.

„Kdepak,“ zavrtěl Amanžol hlavou, „tady mohou dívky chodit samotné jen na dvůr. Všichni jsou tu muslimové.“

„Cože!?“ vykřikla dvojčata. „My nebudeme smět ven?“

„Jenom na dvorek. Dál jedině s maminkou.“

„Dobře, dokud tu ještě jste, vezmu děvčata a dojdeme pro vodu.“

„Paní, já musím vyrazit k domovu.“

Maminka nevěděla, co si počít. Pak vytáhla ještě trochu peněz a dala je Amanžolovi.

„V pořádku?“ zeptala se.

„Tak dobře. A dejte pozor, ať nespadnete do řeky,“ zasmál se.

Maminka vzala kbelík, Lea s Rivkou se vrhly ke druhému. Rivka byla rychlejší.

„Ponesete ho společně,“ rozhodla maminka a pak všechny tři vyšly po schodech ven.

Když byly pryč, došel Amanžol ke dveřím a prohlédl si velkou rezavou zástrčku.

Zkusil s ní pohnout, ale marně. Rozhlédl se, zamířil k hromadě věcí, které jsme nakoupili, a prohlížel kameninové džbány.

„Olej,“ mumlal si pro sebe, „potřebuju najít olej...“

Nakonec objevil správnou nádobu a odnesl si ji ke dveřím.

„Hned uvidíš, jak tu zástrčku opravím.“

Všechny kovové části trochu naolejoval a zkusil se zástrčkou pohnout. Chvilku do ní bušil, chvilku zase tlačil. Vší silou s ní lomcoval sem a tam, dokud se nezačala posouvat celkem hladce.

„Pojď to vyzkoušet, chlapče,“ vybídl mě. „Jestli to dokážeš ty, zvládne to i maminka.“

Poslechl jsem, ale zástrčka se nehnula z místa. Amanžol ještě chvíli pokračoval v práci a pak mě zavolal znovu. Opřel jsem se do zástrčky vší silou a podařilo se mi ji posunut.

„Zatáhni zpátky!“

Povedlo se.

Amanžol mě poplácal po rameni.

„Jsi silák.“

Byl jsem na sebe moc pyšný. Vtom se miminko rozplakalo. Zvedl jsem ho do náručí a chodil s ním sem a tam, jako to vždycky dělala maminka a sestry. Plakalo dál.

„Máma! Máma!“

Amanžol si otřel mastnou ruku do kalhot a vzal si ho ode mě. Maličký byl překvapený. Udiveně si prohlížel nový obličej a utišil se.

„Přines mi pitu,“ řekl kočí.

Utrhl kousek pity a dal ji miminku do ruky. Drobnými zoubky ji začalo ukusovat.

„Měl jenom hlad,“ prohlásil Amanžol. „Jak se jmenuje?“

„Josale.“

Už je vážně načase, abych mu přestal říkat „miminko“, pomyslel jsem si.

Konečně se vrátila maminka s dvojčaty. Sama nesla plný kbelík, sestry si ten svůj naplnily jen do poloviny. Společně ho snesly ze schodů a chichotaly se. Maminka se usmála, když viděla, jak si Josale hraje s Amanžolem na podlaze.

„Máte děti, Amanžole?“

„Spoustu. Mám už i vnoučata.“

Amanžol vstal, zamával Josalemu a vyšel po schodech ven. Maminka ho doprovodila k vozu.

„Naolejoval zástrčku a teď už se dají dveře zamknout,“ oznámil jsem mamince.

„Mami, to budeme muset chodit pro vodu každý den?“ ptaly se sestry jednohlasně.

„Přesně tak.“

„Ale co v zimě? Jak se tam dostaneme?“

„V zimě přece budeme mít vodu u domu,“ zasmála se maminka.

„Ahá, sníh!“ dovtípily se obě najednou.

„Mami, kde je záchod?“ zeptala se Rivka zničehonic.

„Pojďte, ukážu vám to.“

Maminka vyšla s Josalem ven a my ostatní jsme ji následovali. Ukázala nám malou budku z prken, dveře visely na zrezivělých pantech. Otevřela je. Za nimi byla hluboká jáma v zemi a nad ní položená dvě široká prkna. Prkna jámu nezakrývala, naopak, ležela kus od sebe a mezera, která se táhla po celé délce mezi nimi, představovala díru do záchoda.

„To nedokážu,“ kňourala Rivka. „Spadnu dovnitř.“

Lea jen nakoukla a neřekla ani slovo.

„Tak malá, abys tam propadla, zase nejsi,“ uklidňovala ji maminka. „Tohle zkrátka bude od teď náš záchod. Jiný nemáme.“

„A když bude pršet?“ zeptala se Rivka. Zvedl jsem hlavu a všiml si, že střecha je udělaná z větví, skrze které prosvítá nebe.

„To je větrání,“ prohlásila maminka a dala se do smíchu.

Vrátili jsme se do chalupy. Ze začátku jsem ji nedokázal nazývat domovem.

Časem jsem si zvykl. Dnes, když tohle vyprávím, mi ta chalupa jako domov připadá. Stala se jím maminčinou zásluhou.

Maminka byla unavená. Posadila se, opřela se lokty o stůl a položila si hlavu do dlaní. Josale spal ve velké papírové krabici vystlané dekou. Maminka si otřela čelo. Potom se podívala na sestry a požádala je, ať jí dají svoje hodinky.

Lea jí hodinky bez odmlouvání podala. Rivka nakrčila nos.

„Vrátíš mi je?“ zeptala se podezřívavě.

„Ne,“ odpověděla maminka. „Hodinky jsou tady velmi vzácná věc. Jedny budu nosit v kapse. Nikdo nemusí vidět, že je mám. Ty druhé se pokusím vyměnit za něco, co budeme nutně potřebovat. Hodinky jsou tu beztak k ničemu. Nebudete chodit do školy, většina místních hodinky nemá. Ještě by mi scházelo, aby se na vás někdo vrhl, až by se ukázalo, že jsou opravdové.“

„Jako ti lupiči,“ připomněl jsem.

Já hodinky nemám, tak bude lepší, když je nebudou mít ani sestry, běželo mi hlavou. Věděl jsem, že není hezké takhle přemýšlet, ale já zase přišel o autíčko.

„Máš pravdu, Eljušo,“ přikývla maminka. „Ti lupiči děvčatům nesebrali hodinky, protože si nejspíš stejně jako Amanžol mysleli, že jsou to jenom hračky. Jak to, že mi to nedošlo hned.“

„Byl to dárek k narozeninám,“ stěžovala si dál Rivka a zkroušeně si prohlížela holé zápěstí.

Znovu jsem si vzpomněl na autíčko. Taky jsem ho dostal k narozeninám. Od tatínka. Kde je mu teď asi konec? Jednou se do Kostopole vrátím, půjdu do našeho domu a autíčko najdu. Musím ho najít! Jeho ztráta byla tou nejhorší věcí, která mě v životě potkala, pomyslel jsem si. Pak jsem si vybavil loučení s tatínkem a to, jak moc byla potom maminka smutná. Možná to není ta úplně nejstrašnější věc, která se mi v životě stala, ale k těm nejhorším každopádně patří.

Maminka za chvilku opět nabrala síly, a dokud se nesetmělo, pomáhali jsme jí dávat v novém domě všechno na místo. Když se zešeřilo, rozsvítila svíčku. Přistavila k pěčce židli, nanosila nahoru přikrývky a polštáře a přichystala nám místo na spaní. Sestry vylezly na židli a odtamtud po  kládě nahoru. Zkusil jsem to také, ale nedařilo se mi to, maminka mi podala ruku.

Každému určila, kde bude spát, a mluvila při tom rozhodně jako tatínek. Když nám totiž tatínek něco přikazoval, nebyl žádný prostor pro pochyby nebo dohadování. Uspořádání bylo následující: maminka ležela u vchodových dveří. Vedle ní Josale. Pak já. Potom Lea a Rivka. Ty si směly vyměňovat místo. Na konci postele vedle okna byl komín vedoucí z pěčky stropem ven. Těsně u komína byla polička z cihel. Všichni jsme leželi mezi vchodovými dveřmi a komínem s poličkou, s nohama směrem do místnosti a hlavou ke zdi. Na poličku postavila maminka prázdný kbelík.

„K čemu to?“ podivil jsem se.

„V noci nepolezeme dolů, abychom si mohli dojít za záchod,“ řekla maminka.

„Ani ty ne?“ zeptal jsem se.

„Já ano, pokud nebude příliš velká zima.“

Ve zdi za maminčinou hlavou se nacházel malý výklenek, nahoře byl začouzený. Předchozí nájemníci tam zřejmě dávali svíčku. I maminka tam postavila svíčku a zápalky. Vylezla nahoru, opřela se zády o stěnu a spustila:

„Když jsem doprovázela kočího k vozu, vyprávěl mi o tom, jak se tu žije. Život tady se hodně liší od toho, na jaký jste byli zvyklí doma. Přesně jak říkal, dívky nesmějí jinam než na dvůr, pokud s nimi nejdou rodiče. Dívku, která chodí po venku sama, i když je tak malá jako vy, považují Kazaši za zhýralou. A co je ještě vážnější – široko daleko je jen pustina. Vzpomeňte si, jak dlouho trvalo, než jsme sem vlakem dojeli. Žijí tu nejrůznější národy. Po cestě, po které jsme sem přijeli, projíždějí karavany obchodníků, kteří patří ke všem možným kmenům a kulturám. Tataři, Uzbekové, Kyrgyzové a další. Unášejí bílé děti, chlapce i holčičky, kdykoli mají příležitost. V téhle širé zemi se spoustou vesniček už je jen těžko někdo znovu najde. A kdo by člověku vůbec pomohl hledat? Nedaleko odtud je utečenecký tábor, možná v něm žijí i lidé, kteří s námi přicestovali vlakem z Polska a Ukrajiny, prý odtamtud už nějaké děti unesli. Prodávají je za spoustu peněz jako sluhy a služky nebo lidem, kteří by děti chtěli, ale žádné nemají. Tohle si dobře zapamatujte. Když tu nebudu, nesmíte vycházet z domu.“ Pak se maminka podívala na mě a řekla: „Pro tebe to platí taky, Eljušo.“

Potom jediným fouknutím zhasla svíčku a lehla si. Nasál jsem vůni kouře, která vždycky zůstane ve vzduchu, když člověk zhasí svíčku. Jednou maminka řekla, že po sfouknutí svíčka trochu kouří proto, abychom na ni tak rychle nezapomněli. Měl jsem tu vůni rád už doma a tahle maminčina průpovídka se mi líbila.

„Jak dlouho tu zůstaneme?“ zašeptal jsem.

„Nevím. Nejmíň rok,“ odpověděla šeptem.

„Rok?“ podivil jsem se.

„Přinejmenším,“ doplnila maminka, už ne šeptem.

„Jak se budeme mýt?“ chtěla vědět Rivka.

„Půjdeme se vykoupat do řeky.“

„Ale já nemám plavky,“ protestovala Lea.

„Plavky by sis tu stejně vzít nemohla,“ vysvětlovala maminka. „I já budu muset jít do vody v šatech. A ať vás ani nenapadne chodit tam beze mě. Doufám, že jste dobře poslouchali, co jsem vám před chvilkou povídala!“

Sestry si povzdechly.

„Ale v šatech se člověk nemůže namydlit,“ vedla si Rivka dál svou.

„Teď už spěte. Jsem po dnešku moc unavená. Zítra ráno půjdeme všechny tři pro vodu a umyju vás doma. Dobrou noc, děti.“

„Dobrou noc, maminko,“ řekli jsme všichni společně.

Najednou mi přišlo moc pěkné, že ležíme všichni takhle pohromadě vedle sebe. Ne jako doma, každý ve svém pokoji. Rok je dlouhá doba, uvažoval jsem.

„Mami,“ zašeptal jsem, „to nikdo neumí říct, co bude?“

„Někteří lidé to dovedou,“ odpověděla mi šeptem.

„Vážně?“ podivil jsem se. „A jak?“

„Nevím. Myslím, že i mezi nimi je dost těch, kteří jenom hádají. A ti, kteří to skutečně dokážou, sami nevědí, jak to dělají. Dobrou noc, Eljušo.“

Maminka se ke mně sklonila a dala mi pusu.

Rivka to slyšela.

„Já chci taky, mami.“

„Tak pojď, lehni si na chvilku přes Eljušu.“

„Uf,“ zahekal jsem, přestože to vůbec nebolelo. Potom si na mě lehla Lea, ale ne celou vahou. Konečně jsme mohli usnout.

3 Amanžol – v kazaštině: dobrá cesta

4 Kolchoz – společný statek, který sovětská správa nutila sedláky založit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Domů ze slunečných stepí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.