Kniha vyšla s laskavou podporou Nadačního fondu obětem holocaustu.

Copyright © 2016 by Trifecta Creative Holdings, Inc.

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever. For information, address Gallery Books Subsidiary Rights Department, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

The views or opinions expressed in this book, and the context in which the images are used, do not necessarily reflect the views or policy of, nor imply approval or endorsement by, the United States Holocaust Memorial Museum, Yad Vashem, or any other content licensor.

Copyright © 2016 by Tilar J. Mazzeo

All rights reserved.

Translation © Karina Matějů, 2017

ISBN: 978-80-7252-732-8

Robertu Milesovi

Zralost je vše^1

1 Shakespeare: Král Lear, přel. Martin Hilský

Předmluva

Krakov 2009

Když jsem poprvé v roce 2009 přijela do Polska, myslela jsem, že jedu jen na dovolenou. Bratr, který pracoval pro americké ministerstvo zahraničí, žil se ženou už několik let v Krakově a ještě předtím bydleli ve Wroclawi. Byli svědky přeměny celé země po pádu komunistického režimu i jejího vstupu do Evropské unie. Jejich téměř dvouletá dvojčata se učila první polská slůvka. Švagrová pracovala kousek za městem jako ředitelka mezinárodní školy.

Ani jeden z nás se o náboženství nikdy zvlášť nezajímal, i když jsme všichni tři pokřtění katolíci. V krakovském Starém Městě, které na rozdíl od Varšavy nebylo poničené nálety, ani částečně srovnané se zemí, jsme ale s radostí obdivovali středověkou architekturu katolického Polska. Místem s nejsilnější atmosférou pro mě však byla židovská čtvrť Kazimierz, kam si turisté jezdí prohlédnout továrnu Oskara Schindlera i ulice a dvorky, kde se natáčel slavný Spielbergův Schindlerův seznam. Pokud si totiž chcete představit, jak ve čtyřicátých letech minulého století mohlo vypadat varšavské ghetto, nemá smysl jezdit do Varšavy. Zbylo z něj jen pár domů. Nacisti celé ghetto na jaře roku 1943 srovnali se zemí. Po Varšavském povstání, které vypuklo o víc než rok později, pak zničili i zbytek města, nezůstala z něj ani desetina všech budov. Současná Varšava je celá postavená znovu.

Škola, kde byla ředitelkou žena mého bratra, procházela tehdy rekonstrukcí, upravovala se zahrada a stavěl plot. Švagrová se smála, že tráví většinu dne peskováním místních řemeslníků a že se díky tomu naučila slušnou zásobu polských sprostých slov. Budova školy stála v polích, kolem bylo jen pár vilek. Když jsme při mé návštěvě došly až na kraj školního pozemku, na jehož konci byl malý neudržovaný lesík, zeptala jsem se mezi řečí, komu to tu asi patří, že se o to nikdo nestará. Švagrová se na mě podívala, pomalu se nadechla a řekla, že „odtud odjížděly vlaky do tábora v Osvětimi. Sice ne přímo z tohohle místa, ale kousek odtud“.

Ze začátku se sem chodila procházet mezi stromy, dodala. Ale prvního listopadu, na svátek Všech svatých, našla podél celé cesty, která lesík vroubila, všude rozsvícené svíčky a pochopila, že se tu asi odehrálo něco strašného.

Až později jí místní prozradili, že to bylo v roce 1945, když Němci ustupovali před Rudou armádou. V Polsku se z jejího příchodu moc neradovali. Sovětští vojáci znásilňovali ženy, neunikla jim žádná, od školaček po staré babcie. A když Rusové narazili na Němce, udělali s nimi krátký proces. Podobných anonymních masakrů, jako byl tenhle, se po celém Polsku odehrály stovky. Za komunismu by se tu nikdo svíčku zapálit neodvážil, ale teď to jde. Starší lidé, a hlavně ženy si na to ještě dobře pamatovali. „Jako kdyby válka ještě neskončila,“ řekla švagrová vážně. „I když se o tom dodnes moc nemluví, je celé Polsko jeden velký hřbitov plný anonymních hrobů.“

Vrátily jsme se zpátky do školy, plné veselých hlasů malých dětí. Nemohla jsem přestat myslet na mrtvé Němce, koleje, které vedly do Osvětimi, a na příběhy o nemluvňatech, která nacisti vyrvali matkám a mlátili jimi o zeď, až je zavraždili. Představila jsem si synovce a neteř. Kdyby se tohle někdo pokusil udělat mým dětem, chtěla bych ho zabít. Večer předtím se mě bratr zeptal, jestli se chci do Osvětimi podívat. Nechtěla jsem.

Teprve o několik let později mi švagrová jako první vyprávěla o „Schindlerovi v sukních“, Ireně Sendlerové. Zdánlivě spolu naše dva rozhovory nesouvisí časově ani místně, přesto jen díky nim vznikla tahle kniha. Už napořád budu mít příběh Ireny Sendlerové spojený s opuštěným lesíkem kdesi v Polsku a školní chodbou plnou dětských hlasů. To se ale spisovatelům stává.

Příběh Ireny Sendlerové byl dlouho zapomenutý, teprve po pádu komunistického režimu ji Poláci začali oslavovat jako hrdinku. Ireně a skupině jejích přátel a věrných spolupracovníků se podařilo propašovat z varšavského ghetta stovky nemluvňat v kufrech, krabicích i v rakvích. Starší děti prováděli páchnoucími a nebezpečnými kanalizačními stokami. Museli se přitom mít na pozoru nejen před německými strážemi, ale i před židovskou policií. Ireně pomáhaly mladé Židovky, patnáctiletá statečná děvčata, z nichž většina zemřela při povstání v ghettu. Irena milovala svého židovského přítele, kterého se jí a jejím přátelům podařilo schovávat celou válku. Působila drobně a nenápadně, měla ale nezlomného ducha, silnou vůli a pronikavou inteligenci. Měřila jen metr padesát, na začátku války jí ještě nebylo ani třicet, a přesto dokázala zorganizovat síť desítek Varšavanů ochotných pomoci bez ohledu na náboženské předsudky a celé té malé armádě neohroženě velela.

Než ji zatklo a mučilo gestapo, zachránila Irena Sendlerová více než dva tisíce židovských dětí. I přes nebezpečí, které jí hrozilo, opatrovala seznamy s jejich jmény, aby je rodiče po válce zase našli. Nemohla vědět, že skoro všechny jejich matky a otce nacisti zavraždí v plynových komorách v Treblince. Jako přesvědčená socialistka také nemohla tušit, že její vlastní děti budou za to, co se za války snažila dělat, perzekvovány komunisty.

Irena Sendlerová byla sice opravdická hrdinka, žena neskutečně odvážná a morálně silná, ale nebyla proto ještě svatá. Vyprávět o ní jako o bezchybné svaté ženě by znamenalo lhát, protože chybovat je lidské. Vždy, když jsem v Izraeli nebo v Polsku mluvila s někým, kdo přežil válku, slyšela jsem v různých obměnách totéž: „Nerad o tom, co se tehdy dělo, mluvím s někým, kdo to sám nezažil. Jedině ten, kdo tam tehdy byl, dokáže pochopit, proč se lidi chovali tak, jak se chovali, a co při tom riskovali.“ Irenin milostný život nebyl zrovna uspořádaný a podle pravidel. Trápila se, že není lepší manželkou a dcerou. Vystavovala nemocnou a křehkou matku nebezpečí a nic jí o tom neřekla. Někdy se chovala nezodpovědně, upřednostňovala ideály před realitou a ve svém altruismu uměla být až sobecká. Často selhávala jako matka. Byla hrdinka – i když sama to slovo nesnášela – a přitom úplně obyčejný chybující člověk. Kromě toho měla Irena Sendlerová zvláštní dar, uměla svým vzorem, svou odvahou a přesvědčením strhnout i ostatní a společně pak dokázali neuvěřitelné věci.

Celou tu dobu, co jsem psala knihu o Ireně, jsem musela obdivovat, jak stateční byli i tihle „ostatní“, desítky mužů a především žen, které jí pomáhaly. Irena sama později vzpomínala, že pro každé dítě, které se podařilo zachránit, riskovalo své vlastní životy aspoň tucet statečných a obětavých lidí z celé Varšavy. Bez nich by nedokázala nic. Všichni, kdo s ní spolupracovali, riskovali opravdu hodně. Tomu, koho nacisti přistihli, jak pomáhá Židům, popravili před očima celou rodinu – včetně jeho dětí. Nikomu, kdo někdy miloval dítě, netřeba vysvětlovat, jak moc bolí jen pomyšlení na jeho ztrátu, a většina Ireniných přátel měla malé děti. Přesto jí žádný z nich nikdy neodmítl pomoc. Irena sama vzpomínala, že nikdo z těch, koho za války oslovila, k sobě nikdy neodmítl vzít židovské dítě.

Toto je příběh Ireny Sendlerové, dětí, které zachránila, a mnoha „dalších statečných“. A je to také složitý a někdy hodně temný příběh všech odvážných Poláků. Budete-li mít ze začátku pocit, že je v knize moc jmen, nezapomínejte, že vypráví jen o zlomku těch, o kom víme, že Ireně pomáhali. A že ke konci knihy už je jmen o moc míň než na začátku. Svým vyprávěním se jim pokouším vzdát aspoň malou poctu. Jejich životy, a někdy i jejich smrt, vypovídají o tom, že i obyčejný člověk je schopen čelit nelidskému zlu.

Prolog

Varšava, 21. října 1943

Aleja Szucha. Irena Sendlerová dobře věděla, kam jedou. Přední dveře se zabouchly a černé policejní auto se s trhnutím rozjelo. Oblékala se ve spěchu a světlé, krátce střižené vlasy měla rozcuchané.

Před dům vyběhla Janka Grabowská. Ačkoli riskovala, že tím popudí vojáky, stihla jí na poslední chvíli vrazit do ruky boty. Irena si je ani nezavázala. Soustředila se jen na jedno: neztratit hlavu a vypadat klidně. Netvářit se vyděšeně. Jak to říkaly židovské matky svým dětem, když je předávaly do péče úplně cizím lidem. Irena sice nebyla Židovka, ale tvářit se vyděšeně pro ni bylo právě tak nebezpečné.

Nesmí si myslet, že mám důvod se bát. Nesmí zjistit, že se bojím. Opakovala si v duchu. Kdyby poznali, že něco tají, všechno by bylo ztracené.

Jenže Irena byla vyděšená. Byla ochromená hrůzou. Máloco budilo v Polsku roku 1943 takový děs jako Aleja Szucha, Szuchova třída. Sídlo varšavského gestapa. Už strohé průčelí, které vedlo do dvora obklopeného několika dalšími budovami, vypadalo hrozivě, jako by bylo navržené přímo pro nacisty. Dlouhými chodbami se nesl křik a pláč vězňů. Zápach moči a strachu, kterému se nedalo uniknout. Dvakrát denně, před polednem a navečer, přijížděly černé dodávky z vězení Pawiak pro zmlácené trosky těl.

Irena odhadovala, že může být kolem šesté ráno. Nanejvýš půl sedmé. Brzo vyjde nad Varšavu pozdně říjnové slunce. Irena už ale byla několik dlouhých hodin vzhůru. Stejně jako všichni u nich doma. Večer k nim přišla Janka, její blízká spolupracovnice a kamarádka, oslavit Irenin svátek. Dopřály si pár chlebíčků a zajedly je kouskem dortu a pak si Irenina nemocí zesláblá matka a teta, která u nich byla zrovna na návštěvě, odešly lehnout vedle do ložnice. Už bylo po zákazu vycházení, takže u nich Janka musela přespat. A tak si ještě chvíli povídaly a popíjely panáky a čaj.

Usnuly chvíli po půlnoci. Ve tři ráno už obě dávno tvrdě spaly na rozkládací posteli. Jen Irenina matka Janina se v zadním pokoji neklidně převracela. Veselé špitání z vedlejšího pokoje ji uklidňovalo, ale teď v tom tichu ji trápily bolesti a doléhaly na ni černé myšlenky. Bála se o Irenu, podle jejího napjatého výrazu poznala, že něco není v pořádku. Najednou tmu prořízl zvuk, který sem vůbec nepatřil. Dupání těžkých bot rozléhající se po schodišti. Ireno! Ireno! Matčin šepot vytrhl Irenu ze spánku. Jeho naléhavost ji okamžitě probudila. Hned pochopila, co to znamená. Ta chvilka, během které měla čas urovnat si v hlavě myšlenky, dělila jejich životy od smrti.

Za pár vteřin už bušilo na dveře gestapo. Vyděšená Irena cítila na jazyku nepříjemnou kovovou pachuť a strachy se jí svíral hrudník, jako by do ní někdo pouštěl elektřinu. Jedenáct gestapáků na ně tři hodiny řvalo, bili je a ponižovali, rozřezali polštáře a na kusy rozbili police i kredenc. Vytrhali prkna z podlahy a rozmlátili nábytek.

Seznamy dětí ale nenašli.

Na těch teď nejvíc záleželo. Byly to jen tenoučké útržky srolovaného cigaretového papíru, na kterých si Irena vedla všechny své záznamy. Vlastní šifrou na ně zapisovala jména a adresy židovských dětí, které se jí a jejím přátelům podařilo zachránit před nacisty, stovek, tisíců dětí, které opatrovali a schovávali na tajných místech po celé Varšavě i za městem. Těsně před tím, než se pod náporem pěstí a kopanců rozrazily dveře, se Ireně podařilo hodit seznamy přes stůl Jance, která je s chladnou duchapřítomností strčila do podprsenky, hluboko do podpaždí. Jestli prohledají Janku, bude všecko ztracené. Pak by nevynechali ani Jančin byt, kde schovává Židy. Irena s nevěřícnou úlevou sledovala, jak pod rozbitým nábytkem postupně mizí kabelka s padělanými doklady a balíčky nelegálně držených bankovek, a gestapáci tak sami pohřbívají usvědčující důkazy. V tu chvíli se jí chtělo padnout vděčně na kolena. A když jí došlo, že nechtějí zatknout ani Janku ani její matku, ale jenom ji, málem se jí radostí podlomily nohy. Ovládla se, aby se nezačala hystericky smát. Musíš se oblíknout, říkala si. Co nejrychleji se oblíknout a odjet. Rychle na sebe natáhla obnošenou sukni, kterou jen před pár hodinami přeložila přes opěradlo kuchyňské židle, a ve spěchu si zapínala svetr, aby snad gestapáci nezměnili názor a nechtěli pokračovat v prohledávání. Vyšla z bytu bosa. Ani si toho nevšimla, až když ji doběhla Janka s botami.

Auto se na každém rohu zakymácelo. Konečně měla Irena čas přemýšlet o tom, co ji čeká. Dřív nebo později ji určitě zabijí. Tím si byla jistá. Vždycky to tak dopadlo. Ze Szuchovy třídy ani z Pawiaku, z vězení, kam zmlácené a polomrtvé vězně převáželi mezi vyšetřováním, se lidi nevraceli. Ani z táborů v Osvětimi nebo v Ravensbrücku, kam gestapáci posílali „nevinné“, kteří jejich vyšetřování přežili, se ještě nikdo zpátky nevrátil. A Irena Sendlerová nebyla nevinná.

Auto, napadající na pravou stranu, mířilo spícím městem na jihovýchod. Kratší cesta by vedla širokými předválečnými bulváry, které lemovaly nejdřív ze západní a pak z jižní strany zbořeniště, kde ještě nedávno stálo varšavské ghetto. Během prvních let okupace dokázala Irena do ghetta projít a zase se vrátit někdy i třikrát nebo čtyřikrát za den. Pomáhala svým bývalým spolužákům a spolužačkám, židovským učitelům... a tisícům židovských dětí. Denně riskovala, že ji zavřou nebo na místě popraví. Na podzim roku 1943 už ale z ghetta zbyly jen ruiny a hromady suti. Obrovský hřbitov, prosáklý krví. Po židovském povstání srovnali nacisti ghetto se zemí a její kamarádka Ala Gołąb-Grynbergová v tom pekle zmizela. V odboji kolovaly zvěsti, že je Ala naživu, v pracovním lágru Poniatowa, a že spolu s ostatními vězni plánují útěk. Irena se nevzdávala naděje, že až tahle nelidská válka skončí, vrátí se Ala pro svou dceru Rami, kterou jí pomohla schovat v sirotčinci.

Projížděli jen pár bloků od místa, kde dřív stála Polská svobodná univerzita. Irena sice vystudovala sociální práce na Varšavské univerzitě, která byla na druhé straně města, ale ve třicátých letech trávila většinu času na svobodné univerzitě. Právě tady vznikla jejich odbojová skupina. Skoro všechny její spolupracovnice patřily před válkou do kroužku kolem profesorky Heleny Radlińské. Díky ní vytvořily docela velkou a dobře zorganizovanou odbojovou síť, o kterou se teď asi gestapo zajímá. Irenin nevinný dívčí výraz klamal, ale bylo jí tehdy už něco přes třicet. Nacistům se právě podařilo chytit jednu z hlavních osobností polského odboje. Irena mohla jedině doufat, že to nevěděli.

Důstojník vmáčknutý vedle ní, ve vysokých kožených botách a s bičíkem a obuškem v ruce, poklimbával. Už měl po noční, po šichtě plné teroru a hrůzy. Irena seděla na klíně mladému vojákovi, nemohlo mu být víc než osmnáct, devatenáct. Snad oba usnuli. Navenek se tvářila klidně, ale hlavou jí rychle běžely myšlenky, jedna za druhou. Musí toho tolik promyslet a má tak málo času.

Janka věděla, jak moc jsou seznamy důležité – a jak nebezpečné. Jestli na ně gestapo přijde, spustí se vlna zatýkání a poprav. Všechny židovské děti pošlou na smrt. Popraví všechny, kdo se o ně starají a schovávají je u sebe. Zofii a Stanisława. Władysławu a Izabelu. Marii Palesterovou. Marii Kukulskou. Jagu. A neušetřili by ani nemocnou a slabou Ireninu matku, která ani netušila, co všechno její dcera v odboji dělá. Nacisti zachovávali důsledně princip kolektivní viny. Za jednoho člena rodiny trestali všechny jeho příbuzné. Irenu znova přepadl pocit viny, že své mámě není lepší dcerou. Že je tolik po svém idealistickém otci.

Jestli se seznamy ztratí nebo je Janka zničí, je tu další neřešitelný problém. Pokud se Irena nedostane ven, nebude, kdo by je dal znova dohromady. Irena celé té malé podzemní armádě velela a jako jediná znala všechny detaily. A všem matkám a otcům, které odváželi do Treblinky, slíbila, že jejich dětem jednou řekne, jak moc je jejich rodiče milují. Jestli to nepřežije, nebude nikdo, kdo by slib dodržel.

A ještě jedné myšlenky se nemohla zbavit: Kdo o její smrti řekne Adamovi Celnikierovi? Adamovi. Jejímu Adamovi. Její manžel, Mietek Sendler, byl teď někde v německém zajateckém táboře a bude trvat týdny, možná měsíce, než se o její popravě dozví. Pokud sám bude ještě naživu. Ale s Mietkem se rozešli už před válkou. To Adama milovala, Adama, který se schovával u přátel pod falešným jménem a novou identitou. Jako jeden z mála varšavských Židů sice zatím přežil, ale jeho život visel neustále na vlásku.

Zvuk motoru černého gestapáckého auta se rozléhal tichými ulicemi ranní Varšavy. V každé zatáčce se vojáci na chvilku probrali. Teď se Irena musí připravit na to, co ji čeká. Budou ji mučit, ale nesmí jim nic prozradit. Závisí na tom tolik životů. Přece už tolikrát riskovala život, aby se jí ty děti podařilo zachránit. Byla rozhodnutá, že než umře, nic z ní nedostanou. Ale co když nebude dost silná, aby mučení vydržela? Co když to bude taková bolest, že prozradí i to, kde se schovává Adam? Sama si nebyla jistá, kolik vydrží. Jistá si nebude ani, až ji budou bít obuškem a lámat jí kosti trubkami.

Ráno bylo chladné a musela se hodně ovládat, aby se neroztřásla strachy. Teď, v posledním úseku cesty, se mohlo auto plynule rozjet po širokém bulváru směrem na východ. Za chvíli tam budou. Aleja Szucha. Bude se muset svléknout, prohledají ji, budou ji vyšetřovat a mlátit. Budou jí vyhrožovat a zastrašovat ji. Čeká ji týrání, bití a krutost, jakou si ještě neumí představit. Znovu ji zamrazilo. Aby si trochu ohřála ruce, strčila je aspoň na chvíli do kapes u kabátu.

V tu chvíli se jí srdce sevřelo leknutím. Prsty se dotkla něčeho lehkého, tenkého a šustivého. Cigaretový papír. Úplně na něj zapomněla. Byla na něm adresa. Pro někoho, s kým se ten den měla sejít, znamenal smrtelné nebezpečí. Svírala ho mezi prsty.

1. kapitola:
Mládí Ireny Sendlerové

1910–1932

O tom, jak přišli Židé do Polska, existuje v jidiš příběh. Vypráví se v něm, jak se kdysi, za poklidného letního soumraku rozesadila po celodenním dlouhém putování jedna židovská rodina na okraji cesty do trávy, aby si odpočinula. Za tmavnoucí les pomalu zapadalo slunce. Všichni už byli unavení a trápilo je jediné, jak dlouho ještě budeme muset putovat, než najdeme domov? Čekali na znamení, o kterém jim vyprávěli předkové. Už pomalu přestávali věřit, že vůbec kdy přijde. Bolely je nohy, stýskalo se jim po domově a ozýval se tlumený pláč.

Vtom ze ztichlého lesa zaslechli ptačí zpěv. Zazpíval jen dvě krásná slova. Slova, na která všichni čekali. Po lin, po lin. To v jejich jazyce znamenalo Zde spočiň. Tady, v Polsku.

Kde přesně v Polsku to bylo, příběh nepraví. Mohlo to docela dobře být někde u Otwocku, městečka ležícího uprostřed borových lesů nějakých třicet kilometrů na jihovýchod od Varšavy na břehu řeky Visly. V devatenáctém století, kdy bylo lidové vyprávění zaznamenáno písemně, už v Otwocku existovala poměrně velká chasidská komunita.

Chasidští Židé ale nebyli jediní, kdo se tu usadil. Koncem devatenáctého století se Otwock stal vyhledávaným letoviskem. V roce 1893 tu Józef Marian Geisler založil lázně a sanatorium pro léčbu tuberkulózy, protože si myslel, že příznivá poloha na břehu Visly, okolní lesy a čerstvý vzduch budou mít výborné léčebné účinky. Brzy se v idylickém prostředí začaly rozrůstat vily v alpském stylu s honosnými verandami zdobenými dřevěnými ornamenty, inspirovanými lidovou architekturou. A protože Židé a Poláci žili tehdy ve dvou navzájem neprostupných světech, otevřel jistý Józef Przygoda o pouhé dva roky později také první židovské sanatorium. I jeho klinika měla velký úspěch. Netrvalo dlouho, a Otwock, kde do té doby žila jen velká komunita chudších ortodoxních Židů, se stal oblíbeným místem rekreace židovské vyšší střední třídy nejen z Varšavy, ale i z dalších menších měst ve středním Polsku.

Irena Stanisława Krzyżanowská – později Sendlerová – se tu nenarodila, ačkoli Otwock v jejím životním příběhu sehrál důležitou roli. Narodila se 15. února 1910 ve Varšavě, v Nemocnici svatého Ducha, kde její otec, Stanislaw Henryk Krzyżanowski, pracoval jako lékař a zabýval se výzkumem infekčních chorob. Zároveň byl však doktor Krzyżanowski nadšený politický aktivista a jeden z nejranějších členů polské socialistické strany. V Otwocku zakotvil doktor Krzyżanowski spolu se svou krásnou, mladou a energickou manželkou Janinou až po mnoha životních peripetiích. Být socialistickým politikem nebylo tehdy vůbec jednoduché.

Z dnešního pohledu vypadá „radikální“ politický program polské socialistické strany docela neškodně. Stanislaw Krzyżanowski vyznával demokratické principy, obhajoval rovná práva, zdravotní péči pro všechny bez rozdílu, osmihodinovou pracovní dobu a zákaz dětské práce. Jenže na přelomu devatenáctého a dvacátého století, a zvlášť v zemi, kde nejdřív vládl feudalismus a pak imperialismus, byly takové názory nebezpečně revoluční. Z varšavské a později i z krakovské univerzity ho vyloučili za účast na demonstracích a protestech. Často říkával, že člověk musí vystupovat proti tomu, co považuje za špatné. Jedním z jeho oblíbených úsloví bylo: „Když se někdo topí, je naše povinnost podat mu pomocnou ruku.“

Naštěstí na univerzitě v ukrajinském Charkově, který leží o víc než tisíc kilometrů dál na východ, měli pro jeho smýšlení větší pochopení, takže se mu podařilo studium medicíny zdárně ukončit. Charkov byl tehdy důležité kulturní centrum, kde se setkávali židovští intelektuálové i aktivisté z celé východní Evropy. Irenin otec nesouhlasil s antisemitismem, který byl v té době v Polsku dost běžný a rozšířený. Člověk byl pro něj zkrátka člověk. Část rodiny Krzyżanowských pocházela z Ukrajiny. I Grzybowští, rodina Ireniny matky, měla ukrajinské předky. Podle něj se dobrý Polák nepoznal podle původu.

Po promoci a svatbě se Irenini rodiče vrátili do Varšavy, kde by velice pravděpodobně byli i zůstali, kdyby tehdy dvouletá Irena nedostala černý kašel. Dusila se, hrudníček se jí třásl, jak bojovala s dechem, a její otec, který se bál, aby neumřela, rozhodl, že ji musí stůj co stůj dostat pryč ze špinavého města, na venkov, na čistý vzduch. Volba pochopitelně padla na Otwock, kde se Stanislaw narodil a žila tam i jeho sestra a švagr. Ve vyhlášeném módním letovisku mohl navíc coby lékař snadno najít uplatnění. A tak se v roce 1912 přestěhovala celá rodina na venkov. Irenin strýc Jan Karbowski, který obchodoval s nemovitostmi, pomohl jejímu otci otevřít lékařskou praxi zaměřenou na léčbu tuberkulózy. Zbývalo jen najít pacienty.

Zámožnější místní obyvatelé i bohatá smetánka z Varšavy byli k mladému doktorovi zpočátku nedůvěřiví, zato sedláci z okolí ani místní ortodoxní Židé si moc nemohli vybírat. Polští lékaři často odmítali léčit chudé Židy úplně, a když už, většina z židovských pacientů si to stejně nemohla dovolit. Irenin otec takový nebyl. Přistupoval k lidem jinak. Každého vítal s milým úsměvem a peníze pro něj nebyly tak důležité. A protože skoro polovinu místní populace tvořili Židé, neměl o pacienty nouzi. Brzy se po celém Otwocku rozkřiklo, že je doktor Krzyżanowski dobrý lékař i člověk, a do jejich vily začali ve velkém docházet Židé – jak chudí, tak bohatí.

Ačkoli byl Irenin otec lékař a jeho nezištnou pomoc vyhledávalo mnohem víc potřebných chudých než bohatých pacientů, nikdy mezi lidmi nedělal rozdíly. Dům Ireniných rodičů byl otevřený pro všechny. Irenina matka Janina byla veselá, přátelská a měla ráda společnost. Rodičům vůbec nevadilo, že se jejich dcera skamarádila s mnoha dětmi ze židovských rodin, které doktorovu dceru přijaly rychle mezi sebe. V šesti letech už Irena mluvila plynně jidiš, věděla, kde jsou za sanatoriem nejlepší schovávačky a kde se nejlíp pinká s míčem o zeď. Zvykla si na židovské matky v barevných šátcích a exotickou vůni koření, podle které děti poznávaly, kde se právě peče něco dobrého. „Vyrostli jsme spolu,“ komentovala to později Irena. „Jejich tradice a kultura pro mě nebyly cizí.“

A možná už tehdy potkala Adama Celnikiera. Kdy přesně se setkali poprvé, totiž nikdo neví. Třeba se znali už od pěti let, nebo si to tak aspoň Irena ráda představovala. Možná už jako malý kluk býval Adam vážný a zasněný. Rozhodně takový byl později. Měl tmavě rezavé vlasy, olivovou pleť a pohledný výrazný nos, jaký by někdo snadno mohl popsat jako typicky židovský. Není moc pravděpodobné, že se už tehdy znali, protože Adam pocházel ze zámožné rodiny a na rozdíl od jiných židovských rodin uměli všichni u nich doma výborně polsky. Adamova matka se jmenovala Leokadia a ostatní příbuzní měli běžná jména jako Jakub nebo Josef. Rodina navíc ani nežila v Otwocku celoročně. Vlastnila domy a firmy po celé Varšavě. Ale kdo ví, snad se s Irenou opravdu někdy v létě mohli setkat.

Ireniny rané vzpomínky na dětství v Otwocku byly zalité sluncem. Tatínek ji rozmazloval. Měl nakroucený knír, a jak se usmíval, špičky kníru se mu zvedaly. Nestyděl se dávat dceři najevo svou lásku. Tety mu říkali „Stasiu“, a vždycky když se s malou Irenou mazlil, vyčítaly mu: „Moc ji rozmazluješ, Stasiu. Co z ní prosím tě vyroste?“ Tatínek jen přivřel jedno oko a přitiskl ji k sobě ještě víc. „Nevíme, co ji v životě čeká,“ říkával. „Možná to budou její nejhezčí vzpomínky...“ A měl pravdu.

Irena už jako malá dobře věděla, že jiné děti takové štěstí jako ona nemají a nebydlí v krásném domě, který by jim půjčil bohatý strýček. Krzyżanowští bydleli v prostorné vile v Kościuszkého ulici 21, s dvaceti místnostmi a prosklenou zimní zahradou, která se ve slunci celá blyštěla. Protože ale nemalá část pacientů doktora Krzyżanowského patřila k nejchudším obyvatelům Otwocku, měla Irena, ať už během otcových pochůzek po městečku nebo když jeho pacienti přicházeli přímo k nim domů, možnost si už jako dítě uvědomit, jaké to je žít v nouzi a nedostatku. Časem jí navíc začalo docházet, že zdaleka ne všichni Poláci jsou jako její otec. Irena tak poměrně záhy poznala nejen židovskou kulturu, ale i komplikované postavení Židů v tehdejší společnosti.

Když bylo Ireně v roce 1916 šest let, propukla v Otwocku epidemie břišního tyfu a doktor Krzyżanowski jako obvykle neváhal ani minutu podat ruku potřebným bez ohledu na poměrně vysoké riziko nákazy. Bohatí obyvatelé Otwocku se od míst, kde byla vyšší koncentrace obyvatel a nevyhovující hygienické podmínky, snažili držet co nejdál. Tam, kde nebyl přístup k čisté pitné vodě a kvalitnímu mýdlu, se totiž nákaza šířila nejrychleji. Chudí ovšem neměli na vybranou, a tak se nemoc nevyhnula ani Ireniným kamarádům a jejich rodinám. Její otec jako už tolikrát předtím léčil neúnavně všechny, kdo jeho pomoc potřebovali.

Jenže na sklonku podzimu roku 1916 dostal doktor Krzyżanowski sám zimnici. Všichni věděli, co to znamená. Netrvalo dlouho, spalovala ho vysoká horečka a mumlal ve zmateném deliriu. Tety byly vyděšené. Nechtěly Irenu k otci vůbec pustit. Všechno se muselo neustále dezinfikovat. Pak Irenu s matkou poslaly k příbuzným. Než odjela, nemohla se s otcem ani pořádně rozloučit. Jakýkoli kontakt s nemocným by byl pro malé dítě příliš nebezpečný.

Irenin otec bojoval s nemocí několik týdnů, ale už se neuzdravil. 10. února roku 1917 zemřel Stanislaw Krzyżanowski na tyfus. Pět dní nato bylo jeho dceři sedm let.

Po otcově pohřbu se Irenina matka statečně držela a snažila se před ní co nejméně plakat. Irena ji ale přesto slyšela a neuniklo jí ani, o čem si mezi sebou ustaraně šeptaly tety. Budou teď chudí jako tátovi pacienti? Irena přemýšlela, jestli za to nemůže ona. Když dítěti umře rodič, často si myslí, že to je jeho chyba. Trápilo ji, jestli třeba tatínek neumřel, protože zlobila. Proto se ze všech sil snažila být poslušná a tiše sedět, aby ještě nepřišla i o maminku. Maminka byla moc smutná, a kdo je smutný, o toho můžeme snadno přijít, myslela si Irena. Jenže to bylo zatraceně těžké. Nechtělo se jí vůbec tiše a klidně sedět doma, chtělo se jí skákat a běhat někde venku. A tak se už jako malá naučila ovládat, i když jí vůbec nebylo lehko u srdce.

Dcera a vdova po doktoru Krzyżanowském teď doopravdy byly chudé. Žily v domě, který vlastnili příbuzní, a Stanislaw po sobě nenechal žádné úspory. Janina byla sice mladá, jenže do té doby znala jen roli matky a ženy v domácnosti. Nebyla lékařka, nevěděla si s vedením kliniky rady a musela se starat o dceru. Stanislawova nemocnice na tom navíc nikdy nebyla po finanční stránce dobře. Doktor Krzyżanowski to s penězi moc neuměl. Nebyl dobrý obchodník, na to byl moc velký idealista. Po jeho smrti to s klinikou v Otwocku šlo rychle z kopce. Hrozilo, že Janina nebude mít ani dost prostředků na zaplacení Irenina vzdělání. Zprávy o tom, že na tom teď doktorova vdova není finančně nejlépe, se brzy roznesly po celém Otwocku. V místní židovské komunitě nezůstaly bez odezvy. Doktor Krzyżanowski pomohl tolikrát jejich dětem, i když si nemohli dovolit mu zaplatit. Proto se teď rozhodli podat pomocnou ruku jeho ženě a dceři.

Když přišli vážní muži s dlouhými vousy k nim domů, držela se Irena tiše stranou. Rabín měl brýle s kovovými obroučkami, za kterými byly vidět veliké oči. Když mluvil, vousy jako by se mu vlnily. Irena byla zvyklá spíš na židovské matky s dlouhými zapletenými vlasy a na to, jak při hovoru roztomile gestikulovaly. „Pani Krzyżanowska,“ řekl rabín, „chceme zaplatit vaší dceři dobré vzdělání.“ Irenina matka si musela nejdřív otřít oči. „Ne, ne,“ odpověděla, „Moc vám děkuju, ale jsem ještě mladá. Dokážu se o svou dceru postarat sama.“ Janina byla hrdá a nechtěla být na nikom závislá. Irena později vzpomínala, jak byla v tu chvíli matce vděčná, že se o ni postará.

Jenže se jim neustále nedostávalo peněz. S klinikou to šlo od desíti k pěti. Budovy nemocnice i vilu vlastnil sice strýček, ale ten dal Janině v roce 1920 jasně najevo, že už to takhle „nepůjde dál“. Přišel čas kliniku zavřít a všechny budovy včetně vily rozprodat. Strýc Jan a teta Maria byli bohatí, ale Irenina matka nechtěla žít z milodarů a cítit se jako něčí břemeno, to radši bude tvrdě pracovat, snad si něco vydělá vyšíváním. Než aby se někoho musela prosit o pomoc, to se radši uskrovní a bude šetřit. A tak se podívala švagrovi zpříma do očí a řekla: „Nedělej si s námi starosti.“ Ve městě nám bude líp. Janina se rozhodla odstěhovat do městečka, kde žila její rodina. Jmenovalo se Piotrków Trybunalski, jak se teprve teď Irena dozvěděla.

Život v Piotrkówě byl úplně jiný. Žádné borové lesy a vily s verandami jako v Otwocku. Žádná parta kamarádů, se kterými by mohla běhat venku. Ireně se stýskalo. „Nemohla jsem na ta známá místa [v Otwocku] zapomenout,“ vzpomínala později. Otwock měla už navždycky spojený s idylickým bezčasím prázdnin. Znamenal pro ni dětství.

A bezstarostné dětství Ireně právě končilo. Když přijeli stěhováci a naložili na záda obrovské kufry, do kterých její matka pečlivě zabalila jejich nejlepší nádobí a bedlivě vybrané prádlo a oblečení, napadlo Irenu, že se to všechno do nového bytu ve městě snad ani nemůže vejít. V Piotrkówě, který ležel na hlavní trati mezi Varšavou a Vídní, žilo skoro padesát tisíc lidí. S klidem a tichem, které v nočním Otwocku narušovalo jen šumění lesa, se mohly rozloučit. V Piotrkówě rachotily kočáry a do oken se jim neslo vyvolávání pouličních prodavačů. A žilo to tu i jinak. Irena s nadšením naslouchala vzrušeným debatám o politice, o tom, že je Polsko zase svobodné.

Po staletí bojovalo Polsko o nezávislost na silných sousedech, kteří ho ohrožovali ze dvou stran, Rusko z východu a Německo ze západu. Toho roku, kdy se Irena s matkou přestěhovaly z venkova, válčilo Polsko s Ruskem. Piotrków ovládl vlastenecký zápal a revoluční nadšení. Dokonce i děti v piotrkówském skautu se spíš než písničky k táboráku učily, jak založit polovojenský oddíl a bránit svou vlast před nepřítelem, který ohrožuje její hranice. V létě roku 1920, kdy se Irena s matkou přestěhovaly, se polským oddílům jako zázrakem podařilo odrazit útok Rudé armády jen pár kilometrů před Varšavou. Kdyby měla znovu přijít válka, založí skauti malou polskou armádu. Irena hrdě recitovala skautskou přísahu. Bude skromná a velkorysá. Bude věrná a statečná jako Záviš Černý z Garbowa, rytíř, o kterém si děti s obdivem vyprávěly, že bojoval za Polsko a nikdy, nikdy se nevzdal. Když pak Irena na svou skautskou čest slibovala, že bude dobrým přítelem všem, kdo budou o její přátelství stát, cítila veliké odhodlání.

Když oslavila desáté narozeniny, přestěhovaly se s matkou do malého bytu na třídě Maja, kde je dnes v čísle 3 pamětní deska. Ve stísněném bytečku možná nebylo vždycky dokonale uklizeno, zato byl neustále plný přátel a známých. Janina, která ovdověla ještě před třicítkou, byla koneckonců pořád mladá a odjakživa tíhla k bohémskému stylu života. Měla ráda zábavu a divadlo. Snad měla někdy sklon k citovosti a přehánění, ale jinak to byla každým coulem milující a láskyplná polská matka. Domy na náměstí v piotrkówském Starém Městě, kam Irena s matkou chodily na trh, hrály veselými odstíny růžové, zelené a žluté. Když se na jaře oteplilo, chodily skautky k řece na piknik a bojová cvičení. Dívky hrdě předváděly, co umí, a učily se stejně jako kluci pochodovat ve vojenských formacích. Na Irenině pečlivě nažehlené uniformě se vyjímala skautská lilie. Když nastoupila na střední školu Heleny Trzcińské, přijala Irena další skautský závazek, že bude zachovávat „čistotu mysli, mluvy i činů“ a že nebude „kouřit ani pít alkohol“.

Irena ovšem byla veselá a temperamentní, a tak si brzo našla první lásku. Jmenoval se Mieczysław „Mietek“ Sendler. V předválečném katolickém Polsku se snadno stalo, že i nevinný polibek dvou slušně vychovaných, stydlivých mladých lidí vedl rovnou k zoufalému vyznání lásky, takže než oba dokončili střední školu, stal se z milostného vzplanutí vážný vztah. Dalším nevyhnutelným krokem byla svatba a obě rodiny se dohodly, že se mladí lidé vezmou, jakmile dokončí vysokou školu. Když se jim pak oběma podařilo v roce 1927 dostat na Varšavskou univerzitu, našla Janina pro sebe a dceru menší byt ve Varšavě, aby Irena mohla bydlet doma. Všechno bylo předem nalinkované.

V Ireně se ale brzy začal ozývat zprvu nesmělý hlásek, který jí čím dál tím hlasitěji našeptával, že přece nechce žít podle předem stanoveného plánu. Snažila se ho ze všech sil umlčet. Život na univerzitě byl pro ni nový a vzrušující. Mietek se zapsal na klasickou filologii a Irena se rozhodla pro práva. Pro sedmnáctiletou dívku, která sice byla bystrá a pohotová, ale ani trochu tichá a poslušná, bylo studium práv dost odvážná volba. Profesoři na právnické fakultě se zuby nehty drželi starých pořádků a rozhodně nechtěli mezi právníky a soudci žádné ženy. Ať Irena udělala cokoli, bylo to špatně. A tak ačkoli ji to zlobilo, rozhodla se nakonec přestoupit na polonistiku a stát se učitelkou. Všem z jejího okolí se ulevilo. Pro mladou, dobře vychovanou Polku to bylo mnohem vhodnější povolání.

Ještě na právnické fakultě se Irena zřejmě poprvé setkala s Adamem Celnikierem, podobně starým spolužákem, který se vyznačoval vlnitými vlasy, zálibou v romantické poezii a přehnanou gestikulací. Možná Ireně připomínal rytíře Záviše, hrdinu všech polských skautek a skautů? Netrvalo dlouho a byla ve stejném okruhu studentů jako Adam, často se vídali, jako by je k sobě přitahoval magnet. Sedávali spolu pod košatými stromy, které lemovaly ulice okolo univerzity. Někdy si vyprávěli o dětství, častěji ale debatovali o umění a politice. Diskutovali o právnických otázkách a přemýšleli o budoucnosti svobodného Polska. Když se omylem dotkli rukou jeden druhého, cítila Irena, jak se jí zvedá tep, ale říkala si, že je to jen nadšení pro tytéž myšlenky, které je spojuje. Vášnivé debaty s Adamem ji rozpalovaly, po svém otci sice byla socialistka, ale Adam byl radikální. Byl opravdový, žil v přítomnosti, tady a teď. Zatímco Mietek dával přednost minulosti, studoval dávno mrtvé jazyky a připomínal jí léta strávená na střední škole, na která by byla radši zapomněla, Adam s ní mluvil o světě, ve kterém žili, o budoucnosti, do které chtěl aktivně zasáhnout.

Ale nedalo se nic dělat. Ačkoli měla Irena často pocit, že ji vztah s Mietkem, který začali v tak nezralém věku, svazuje, byl to přece jen její životní partner. Jejich rodiny se dobře znaly, jejich životy už byly provázané. Adam, to je jen chvilkové poblouznění, říkala si, a rozumná mladá žena se přece nerozejde s dobrým člověkem, jako je Mietek, jenom proto, že si nedokáže udělat pořádek ve svých citech. Povinnost je povinnost. I Adam sám byl zadaný a Ireniným rozporuplným pocitům dobře rozuměl. Někdy v roce 1930 se Adam na přání své rodiny oženil se židovskou spolužačkou z univerzity. Jejich rodiny jim uspořádaly ortodoxní svatbu. Irena jeho ženu dobře znala, chodily spolu na přednášky.

V noci pak Irena nemohla spát, převalovala se na tvrdé posteli v matčině malém bytě a přemýšlela o životě. Svatba s Mietkem by se asi dala ještě pozdržet. Ale k čemu by to bylo, když je Adam stejně ženatý? Manželství navíc znamenalo svobodu. Především pro její matku. Aspoň to pro ni přece Irena může udělat. Janina nechtěla být závislá na cizí pomoci, ale dokud musela podporovat Irenu, nemohla si dovolit odmítat finanční výpomoc od příbuzných. A Irena chtěla být dobrá dcera. Svatbou s Mietkem matku vysvobodí. Teď už je pozdě váhat. Tak Irena Krzyżanowská udělala hned po promoci v roce 1931 přesně to, co od ní všichni očekávali, a stala se v jednadvaceti letech paní Sendlerovou.

Mladý pár si ve Varšavě našel malý byt, vlastně to byla jen jedna místnost, a Irena se své pochybnosti a pocit stísněnosti pokusila zahnat veselými závěsy a péčí o domácnost. Ale k ničemu to nevedlo. Nebyli spolu šťastní. Večer se čím dál častěji hádali a Irena si toho víc a víc radši nechávala pro sebe. Mietek, který se rozhodl pro dráhu univerzitního profesora, se v roce 1932 stal asistentem v ústavu klasické filologie. Irena chtěla dál studovat. Jednoho krásného dne manželovi oznámila, že nepůjde hned učit a že se ještě předtím přihlásí na pedagogiku a sociální práce. Mietkovi už tehdy muselo být jasné, že nemá smysl jí to vymlouvat. Znal dobře Ireninu pevnou vůli a odhodlání. Kdyby měli děti, asi by to vypadalo jinak. Jenže Irena na děti nijak nespěchala. Zapsala se na sociální práce na Varšavské univerzitě.

Proč se tak rozhodla? Kdyby se jí tehdy někdo zeptal, řekla by, že kvůli tátovi. Nikdy na něj nepřestala myslet. „Můj otec,“ vysvětlovala později, „byl lékař – a humanista – a matka měla ráda lidi a stála vždycky při něm. Už od malička mě učili, že lidi jsou buď dobří, nebo špatní. Že vůbec nezáleží na rase, národnosti nebo náboženství, záleží jedině na tom, jaký člověk doopravdy je. To jsem pochopila už jako dítě.“ I kvůli otci se rozhodla být především dobrým člověkem.

Kromě toho si chtěla ještě trochu užít života. Bylo jí koneckonců jenom dvaadvacet a ve třicátých letech se toho tolik dělo. Polsku se konečně podařilo odrazit Rudou armádu a podruhé ve své historii bylo zase svobodné. Země ale byla politicky rozdělená a nestabilní, hrozily nepokoje. Obor sociální práce byl poměrně nový, reagoval na tehdejší společenskou situaci a měl moderní, někdo by možná řekl radikální kurikulum. Varšavská univerzita zavedla pro studenty sociálních prací stáže, aby získali praktické zkušenosti přímo v terénu. Irena se okamžitě zapsala na praxi, kterou pořádala katedra inovativní pedagogiky z Polské svobodné univerzity. O její vedoucí se mezi studenty vyprávěly úplné legendy.

Varšavská univerzita se svými úpravnými majestátními budovami, důstojným vzhledem a dostatkem prostoru byla v tehdejším Polsku pokládaná za nejelitnější vysokou školu. Polská svobodná univerzita, to byl úplně jiný svět. Sídlila v nevzhledných omšelých šestipatrových barácích. V zatuchlých chodbách byl cítit pot, jak studenti přebíhali z přednášky na přednášku po dlouhých zanedbaných schodištích. Zvenku sem doléhalo cinkání kol a veselé hlasy dívek. Když začala hodina, všechno zase utichlo. Irena, která tu byla poprvé, třímala v ruce lístek se jménem a natahovala krk, jak se snažila přečíst cedulky na dveřích. Hledala profesorku Helenu Radlińskou.

Dlouho a pečlivě zvažovala, jakou praxi si má vybrat. Část spolužáků šla učit do alternativní školy, kterou při sirotčinci založil Janusz Korczak, kolega profesorky Radlińské. Většina budoucích zdravotních sester se rozhodla pro stáž na fakultní klinice a pomáhaly ve výzkumu nebo v bezplatné lékařské péči některému z profesorčiných známých. Helena Radlińská pocházela z rodiny proslulých lékařů a vědců a slavný doktor Ludwik Hirszfeld, který byl mezi studenty tak oblíbený, byl její bratranec. Irenu ale nejvíc ze všeho lákala profesorčina vlastní dobročinná organizace, která zdarma pořádala vzdělávací kurzy pro nezaměstnané a poskytovala právní pomoc chudým lidem a bezdomovcům.

Polská intelektuální levice byla ve třicátých letech jedním z nejinspirativnějších prostředí i na evropské poměry, připomínalo to trochu uvolněnou atmosféru šedesátých let a Irena pochopitelně nechtěla zůstat stranou. Doktorka Radlińská nevypadala jako typická vůdčí osobnost. Pocházela z židovské rodiny, ale už před lety konvertovala ke katolicismu. V době, kdy ji Irena poznala, jí muselo být už přes padesát, byla trochu podsaditější a pomalu jí bělely vlasy. Působila vážně a zamyšleně, skoro smutně. Studenti jí říkali „babička“. Ale zdání klame, právě kolem této odhodlané, nezdolné a pronikavě inteligentní ženy vznikl rozsáhlý okruh žáků. Mnozí z nich byli také židovského původu. Spolu s několika známými psychology, pedagogy a lékaři ovlivnila profesorka Radlińská významnou měrou sociální služby v Polsku. Její práce se později stala inspirací pro sociální politiku v mnoha západoevropských demokraciích. A právě v jejím okruhu se Irena poznala s budoucími členkami své odbojové skupiny.

Irena se v novém prostředí cítila jako ryba ve vodě. Intelektuální výzvy a služba druhým bylo totiž přesně to, co potřebovala. A profesorka Radlińská si nadšenou a přímočarou mladou ženu rychle oblíbila. Irena měla pro práci v sociálních službách všechny předpoklady – byla praktická, inteligentní a přitom zapálená pro věc, soucítila s druhými a citlivě vnímala sociální nerovnost. Proto jí Helena Radlińská místo běžné studentské praxe rovnou nabídla placené místo v jedné ze svých organizací, ve výboru pro občanskou sociální podporu, který pomáhal svobodným matkám.

A tak Irena každé ráno vyskočila z malé postele, kterou sdílela se svým mužem, a začala se zvesela vypravovat do práce. Mietek si opravdu nemohl nevšimnout, o kolik lepší má jeho žena náladu, když ráno odchází, než když se večer vrací zpátky domů. V roce 1932 bydleli Sendlerovi ve varšavské čtvrti Wola, v moderním bytovém domě v Ludwické 3, a když Irena ráno sbíhala schody, stávalo se, že některý ze sousedů vykoukl na chodbu a usmál se na tu milou sousedku zeshora, která měla vždycky tolik naspěch. Přímo pod nimi bydleli Jankowští, mladí manželé, kteří měli malé děti, takže ráno taky brzo vstávali. Domovník pan Przeżdziecki, který s láskou pečoval o společnou zahradu, Ireně každé ráno mával na rozloučenou. Jedna z jejich sousedek, Basia Dietrichová, zřídila pro děti z okolí komunitní školku a Mietek si asi nejspíš říkal, jestli si u nich na dvoře budou taky jednou hrát jejich děti. Jenže to by si k sobě znovu museli najít cestu a Irena, která každé ráno nadšeně utíkala z domu, tomu vůbec nepomáhala. Jediné, co ji zajímalo, byla práce. To, co dělala, bylo tak důležité. Neměla ani čas na domácnost. Pomáhala chudým rodinám v nouzi. Říkala si, že by měl Mietek pochopit, jak moc to pro ni znamená. Jenže Mietek si naopak myslel, že by se teď měla soustředit spíš na jejich vlastní rodinu.

Propast mezi nimi se prohlubovala a z manželství, uzavřeného z mladické nerozvážnosti, dávno vyprchala všechna vášeň. Zůstalo jen přátelství dvou lidí, co už se dlouho znají. Nedá se říct, že by Irena Mietka neměla ráda. Jen už pro ni nebyl tím nejdůležitějším. Středobodem jejího světa se stalo centrum pro matky s dětmi. To, co dělala, jí konečně dávalo smysl. „Všichni byli tak oddaní své práci... Mohla jsem využít všechno, co jsem se kdy předtím naučila,“ snažila se to později vysvětlit. Mezi studenty a zaměstnanci profesorky Radlińské neustále poznávala nové inspirativní lidi. „Byla tam skvělá atmosféra,“ komentovala to později Irena. A skvělí lidé.

S jedním z nich se vídala zvlášť často – s Adamem.

2. kapitola:
Žákyně profesorky Radlińské

1935–1940

Přednáška skončila, ale profesor neodcházel.

Studenti v levé části posluchárny taky dál tiše a bez dechu stáli, nikdo se ani nepohnul. Irena byla mezi nimi. Na podzim roku 1935 jí bylo pětadvacet let a se svými sto padesáti centimetry byla menší než většina spolužáků. Nikdo z těch, kdo ji znali, si ale ani na chvíli nemyslel, že by to jejím názorům ubíralo na síle a přesvědčivosti.

Vteřiny míjely. Všichni vyčkávali. Vtom se pravá část posluchárny vrhla bez varování na levou. Ireně se před obličejem mihla zelená páska na rukávu jednoho ze spolužáků. Když zvedl do vzduchu hůl, něco se na jejím konci zablesklo. Žiletky. Ti bídáci si na hole, které si na ně přinesli, dali žiletky! Irena se rozzuřila. Rychlý pohyb a dívka, která stála kousek od ní, vykřikla, jak dostala ránu kovovým boxerem. Vypukla nelítostná bitka.

Před Irenou se vzduchem mihla další pěst. Vedle ní stál židovský spolužák, s tmavými vlnitými vlasy a brýlemi, a jeden z těch ničemů se zelenou páskou na rukávu na něj vyštěkl: „Proč stojíš?“ „Protože jsem Žid,“ odpověděl pevně.

Pak se otočil k Ireně a zařval: „Proč stojíš ty?“ Irena neměla strach. Její nebojácnost někdy její přátele až lekala. Profesoři, zvlášť ti konzervativnější, jí vyčítali idealismus a mladický zápal, ale Adam ji ve všem bezmezně podporoval. Rozlíceného nácka, který teď před ní stál, její neústupnost vytočila do běla. Podívala se mu přímo do očí: „Protože jsem Polka.“ Vztekle ji praštil boxerem do obličeje. Ucítila teplou krev a skácela se k zemi.

Příčinou nepokojů, které v roce 1935, kdy byli Irena s Adamem v posledním ročníku, zmítaly celou Varšavskou univerzitou, bylo „lavicové ghetto“. Židovští studenti museli v posluchárnách sedět ve zvláštních lavicích, stranou studentů árijského původu. Nacionalismus nezískával v té době na síle jen v Německu, ale i v Polsku. Mezi mladými byl nejznámější ONR čili Obóz Narodowo Radykalny (Národní radikální sdružení), ultrapravicové nacionalistické uskupení, známé svou agresivitou, rasistickou rétorikou a (poměrně úspěšným) šířením antisemitismu. Příznivci ONR svou politickou příslušnost hrdě dávali najevo nošením zelené pásky na rukávu.

Lavicové ghetto, taková neslýchaná potupa! Irena, Adam a všichni jejich přátelé zuřili. Studenti židovského původu a všichni, kdo je podporovali, pořádali na půdě univerzity protesty a demonstrace. Během přednášek si odmítali sednout. Někteří učitelé je vykazovali ven. Jiní s nimi sympatizovali a sami si ze solidarity během přednášek nesedali. Irena to později popsala: „Poslední léta na univerzitě pro mě vůbec nebyla lehká. Zavedli tam pravidlo, že se musí oddělit katolíci a Židé. Katolíci měli sedět v lavicích napravo a Židé v lavicích nalevo. Seděla jsem vždycky se Židy, takže mě pak antisemiti taky bili.“ Musela přece podpořit Adama. Drobná, ale nebojácná Irena Adama fascinovala. Jeden z jejích příbuzných se později vyjádřil, že „jejich vztah nikdy neskončil, i když si vzala někoho jiného“.

Na starobylé a povýtce konzervativní Varšavské univerzitě většina studentů diskriminaci židovských spolužáků tiše trpěla, nebo dokonce podporovala. Na Polské svobodné univerzitě na druhé straně města byla situace úplně jiná. Když sem dorazily oddíly antisemitů z ONR a chtěly zaútočit na židovské studenty, všichni se spojili a za vydatného pískotu je vyprovodili požárními hadicemi. Profesorka Radlińská a její žákyně se potyček a rvaček aktivně účastnily. Irena přece nemohla zůstat stranou. Mietek se nesouhlasně mračil. Bál se o ni. A navíc ho děsilo, jak moc se jeho žena změnila. Jak bojovná se z ní stala aktivistka.

Ireniny nové přítelkyně z okruhu profesorky Radlińské byly samé charakterní a talentované mladé ženy. Většina z nich pocházela z židovských rodin, náboženství ale pro levicově smýšlející lidi nehrálo velkou roli. Irena se nejvíc sblížila s Alou Gołąb-Grynbergovou, zdravotní sestrou, která pracovala u doktora Hirszfelda, bratrance profesorky Radlińské, na infekčním oddělení v židovské nemocnici na Dworské ulici. Ala, která se za svobodna jmenovala Gołąbová, byla o šest let starší než Irena a už několik let byla provdaná za Areka, židovského herce a ředitele školy. K jejich přátelům patřili herci, kabaretní zpěváci a další zajímaví lidé. Protože měla Ala rozsáhlé znalosti a zkušenosti z praxe, zvával ji doktor Korczak často, aby mu asistovala při přednáškách. Irena si jí vážila a nesmírně ji obdivovala. Ala uměla být zábavná, veselá až mírně excentrická. Měla ostrý jazyk, sarkastický smysl pro humor a zvláštní vkus. Nejradši nosila strohé, skoro mužské šaty, které jí nikdy pořádně neseděly, a černé kudrnaté vlasy mívala divoce rozcuchané.

Rachela Rosenthalová, další Irenina přítelkyně, byla naopak ztělesněním ženské krásy. Studovala u profesorky Radlińské a chtěla se stát učitelkou. Byla elegantní, drobné postavy s blond vlasy. Když šla po ulici, muži ji oslovovali, a ona jim často se smíchem odpovídala, protože měla živou a otevřenou povahu. Irena byla také svým způsobem hezká, měla trochu oblejší tvary, ale nebyla tak výrazná a muži se za ní neotáčeli. Na rozdíl od Rachely měla taky mnohem ostřejší a sušší smysl pro humor.

Třetí spřízněnou duší byla Ewa Rechtmanová, která studovala lingvistiku u dalšího známého profesora, přívětivého Władysława Witwického. Ewa byla velice inteligentní, říkalo se o ní, že je jedna z nejnadanějších studentek na celé Polské svobodné univerzitě. Měla dlouhé vlnité vlasy a milou povahu. Když promluvila, zněl její tichý zpěvavý hlas jako ukolébavka.

Po práci nebo po přednášce většinou Irena nechodila hned domů, ale zastavila se s děvčaty v kavárně na kávu, zmrzlinu a trochu legrace. Na sobě měly pěkné lodičky na nízkém podpatku a elegantní vzorované šaty. Tehdy ženy běžně kouřily na veřejnosti cigarety a Irena dávno nedodržovala skautské závazky, ani neměla nutkání rozběhnout se ke zpovědi, kdykoli se jí rozbušilo srdce při pomyšlení na Adama. Vlasy měla ostříhané na mikádo, praktický účes, který v té době už dávno nebyl skandální. Uličnický úsměv doplňovaly zářivě modré oči, přátelé později vzpomínali na její pronikavý pohled. Její kamarádky pocházely z židovských rodin a Ireniny uštěpačné poznámky v jidiš vítaly nadšeným výbuchem smíchu.

Mluvily samozřejmě i o politice. Všechny pracovaly v sociálních sféře, Polská svobodná univerzita byla centrem radikálního levicového hnutí a Ireniny přítelkyně byly přesvědčené socialistky, stejně jako její otec. Setkávala se ale i s extrémnějšími názorovými proudy. „Poznala jsem i pár členů ilegální polské komunistické strany, které pustili z vězení,“ přiznávala Irena později. Popisovala je jako velice „slušné a inteligentní“. I Adam koketoval s komunismem a možná to dokonce byla jedna z věcí, která ji na něm přitahovala. Když ve třicátých letech zdědil jako jediný potomek obrovské rodinné jmění, řekl matce, že chce celý majetek věnovat na dobročinné účely. Leokadia byla zděšená, plakala, prosila a vyhrožovala mu, ale Adam trval na svém. Chci se těch peněz zbavit, prohlásil. Celý dosavadní život ho bohatství obtěžovalo a dědictví odmítal. Jejich noví komunističtí přátelé, Stanislaw Papuziński a jeho radikální a neohrožená přítelkyně Zofia Wędrychowská s ním souhlasili. Žili spolu, a dokonce měli i malého syna, ale svatbu neplánovali. Manželství byl podle nich buržoazní přežitek a oni byli přece bohémové.

Irena se mezi nimi cítila jako ryba ve vodě. Mezi známými se o ní vědělo, že její otec byl jedním z prvních členů polské socialistické strany, a po celé Varšavě se pořád našlo dost lidí, kteří si na Stanislawa Krzyżanowského dobře pamatovali. A nikdo o jejím otci nemluvil častěji než Helena Radlińská, která ho osobně znala a přátelila se s ním. Helena a její bývalý muž Zygmunt byli na začátku století jedni ze zakládajících členů polské socialistické strany, a Zygmunt byl navíc otcův kolega z varšavské fakultní nemocnice. Irena, která nikdy nepřestala otce postrádat, měla pocit, jako by se vracela zpátky domů. Vstoupila do polské socialistické strany. „Najednou jsem cítila, že je všechno, jak má být,“ popsala to později. Chudák Mietek se ocitl už úplně na druhé koleji. Irena jako by našla svou pravou rodinu.

Čím víc se sbližovala s Adamem i se svými novými přáteli, tím vzdálenější se jí zdál Mietek a jejich problematické manželství. Byla teď mnohem aktivnější v politice. Což pro ni znamenalo opravdu něco dělat, a ne o tom jen mluvit. Co je potřeba udělat? Ptala se sama sebe, kdykoli se něco dělo. Rozčilovalo ji, že má v univerzitní průkazce v kolonce původ slovo „árijský“. A tak ho pečlivě vyškrábala a druhý den ho hrdě předložila jako tichý protest ke kontrole. Jakmile se to doneslo vedení univerzity, řekli si, že už toho s tou malou potížistkou bylo dost a studium na Varšavské univerzitě jí přerušili. Školu mohla dokončit až po několika letech.

Mietkovi se jistě ulevilo, když zjistil, že díky zkostnatělým úředníkům jsou nebezpečné a bouřlivé dny na univerzitě pro jeho ženu sečteny. Možná už tušil, že je zamilovaná do Adama. Možná byl natolik unavený věčnými dohady, že mu to ani nevadilo. Nejspíš ale pořád doufal, že až z jejich milostného vzplanutí vyprchá romantika, přijde Irena k rozumu a zase se k němu vrátí. Nedlouho po tom musela profesorka Radlińská své centrum pro matky s dětmi zavřít, protože ho obec přestala finančně podporovat, a Irena tak přišla o práci. Mietek nechápal, proč by se nemohla konečně usadit a pořídit si vlastní děti. Vždyť už jí pomalu táhlo na třicet. A když mu nabídli lepší pozici a výhodnější plat na univerzitě v několik hodin jízdy vzdálené Poznani, rozhodl se pro kariéru a přirozeně očekával, že se jeho žena přestěhuje spolu s ním.

Jenže Irena se odmítla podřídit. Nebyla už poslušná dívka, která udělá, co se od ní očekává, protože si nedokáže představit, že by existovala jiná možnost. Poslušnost už je s Adamem stála dost trápení. Uvědomovala si, že jako manželka selhala, jenže ona si Mietka nikdy vzít nechtěla. Byla duší bohém, stejně jako její matka a spolužačky, se kterými se spřátelila. Navíc potřebovala, aby měl její život nějaký vyšší smysl, v tom byla zase podobná otci. Kromě toho se jí za nic nechtělo opustit Varšavu a nové známé. Rozhodně chtěla dostudovat, a tak pořád dokola žádala, aby se mohla na univerzitu vrátit. A pak, ať už si to byla ochotná přiznat nebo ne, chtěla zůstat na blízku Adamovi. S pomocí profesorky Radlińské si bleskurychle našla novou práci u městské sociální správy a oznámila Mietkovi, že zůstává ve Varšavě.

Mietek se přestěhoval do Poznaně, ale rozvod se nekonal. Katolická církev ho nepovoluje a Mietkovi by skandál mohl uškodit. Irena zůstala ve Varšavě. Z univerzity ji vyloučili, byla zaměstnaná jako sociální pracovnice, a aby zachovala dekorum, bydlela se svou matkou. O všem ostatním, co se týkalo jejího soukromého života – a především Adama – si zvykla nemluvit nahlas. Opatrnost jí jednou zachrání život.

Trvalo tři roky, než se Ireně podařilo vrátit se do školy. Dál se stýkala s Adamem a chodila do kavárny s kolegyněmi. Každý rok podávala na studijní oddělení žádost, aby se mohla znovu zapsat ke studiu. Pokaždé ji bez udání důvodů zamítli. Asi se báli, že s ní zase budou potíže. Teprve v roce 1938 se slitoval profesor filozofie a v tichosti podepsal dokumenty, díky kterým se mohla na rok vrátit a vysokou školu dokončit. A to se jí také povedlo. Na konci jara 1939 odevzdala svému školiteli Wacławu Borowému, profesoru na katedře polského jazyka a literatury, diplomovou práci a konečně odpromovala. Adam sice složil advokátské zkoušky, ale protože byl Žid, nemohl najít práci. Sám měl pocit, že je Polák jako každý jiný. Pravidla, která Židům už tehdy nařizovala, co smí a nesmí dělat, ho urážela. Upadl do melancholické nálady, stáhl se do sebe a četl poezii. Místo aby si otevřel právnickou praxi, jak o tom dřív s Irenou oba snili, rozhodl se, že si udělá doktorát z politické historie u profesora Borowého.

Nevíme přesně, kdy skončilo Adamovo manželství. Dokonce ani neznáme s jistotou jméno jeho ženy. Většina archivních záznamů o varšavských židovských rodinách byla za okupace zničena a Irenini příbuzní dodnes nechtějí její jméno prozradit. S určitostí víme jedině to, že se Irena s Adamovou manželkou znala z univerzity. Okolnosti jejich pozdějšího života v ghettu a archivní záznamy z katastru nemovitostí ukazují, že by jí snad mohla být Regina Mikelbergová, Irenina přítelkyně a spolužačka. Pokud Adamovou ženou nebyla přímo Regina, musela to být žena, která jí byla v mnohém podobná – asimilovaná a vzdělaná Židovka z bohaté varšavské rodiny. Ať už to bylo jakkoli, Irena a její odbojová skupina byly s Reginou za války v kontaktu, a neváhaly jí pomoci ve chvíli, kdy to potřebovala.

Irena s Adamem už v létě 1939 tušili, že bude válka s Německem. Sledovali dění a byli realisti. Věděli, co je národní socialismus zač, a s polským antisemitismem v zádech žili už roky. V červenci se Varšavou začaly šířit zvěsti, že polská armáda tiše mobilizuje. Koncem srpna povolají do zbraně i Adama. Rozuměli tomu, co se kolem nich děje, ale neztráceli naději a optimismus. Profesorka Radlińská jim přece ukázala, že i malá skupina lidí s dobrými úmysly může změnit svět. Zanedlouho si to budou moci vyzkoušet na vlastní kůži.

Ačkoli Irena válku čekala, útok na Varšavu ji překvapil. 1. září 1939 je s matkou v šest hodin ráno probudilo kvílení sirén. Její první myšlenka patřila Adamovi, který odjel z města na vojenské cvičení. Po celé západní hranici to už od jara vřelo a před dvěma dny vyhlásilo Polsko všeobecnou mobilizaci. Teď ale doopravdy začala válka.

Irena vyběhla z bytu na ulici, kde v hloučcích postávali sousedi a mžourali nahoru na nebe. Chtěli vědět, co se děje. Nebe bylo prázdné – žádné bomby ani bzučení – jen sirény pořád kvílely. Nakonec se hlídkám podařilo zahnat je zpátky domů. Všichni byli vyděšení a rozespalí a někde nad nimi vztekle práskly dveře. Irena s matkou, oblečené jen v županech a bačkorách, si celé roztřesené sedly ke stolu v kuchyni a naladily zprávy. Se slzami v očích se nakláněly k praskajícímu rádiu, ve kterém hlasatel oznamoval to, čeho se všichni báli: Hitler právě zaútočil na Polsko.

Pak ale pokračoval, vedení města žádá zaměstnance státní správy, aby přišli do práce, a ve dne v noci neopouštěli své posty. Výborně. Irena mohla aspoň něco udělat. Matčin výmluvný pohled říkal, seď, Ireno, aspoň si dopij to kafe. Co jiného se dalo v šest ráno dělat? Minuty se vlekly. Přestaň se tak vrtět, musela se Janina usmát. Irena hodinu čekala, ale pak už to nešlo dál vydržet. V sedm seběhla schody na otevřený dvůr, kolem zahrádky pana Przeżdzieckého. Dneska ráno tu bylo pusto, o kytky se nikdo nestaral. Hodila ošoupanou kabelku do košíku na kole a vyhrnula si sukni o trochu víc než obvykle, co kdyby potřebovala šlápnout rychleji do pedálů. Když konečně vyrazila směrem na východ, ke Starému Městu, do své kanceláře na Złoté ulici, ulevilo se jí, že má důvod něco dělat, že má kam napřít své síly, že nemusí sedět doma s matkou a děsit se, co bude.

V práci šla nejdřív za svou nadřízenou Irenou Schultzovou, drobnou, roztomilou blondýnou se širokým úsměvem. Irena – „Irka“ – Schultzová byla ale mnohem víc než jen její šéfka. Byla to spřízněná duše – patřila také mezi žákyně profesorky Radlińské. V devět hodin opravdu začal nálet na Varšavu. Zvuk blížících se německých bombardérů, jak si později vybavoval jeden z jeho přímých svědků, zněl nejdřív jako „vzdálený příboj, ale ne normální příboj, spíš jako když se vlny rozbíjejí o břeh při bouři“. Netrvalo dlouho a po celém městě se rozléhalo „bzučení letadel, kterých byly desítky, možná stovky“, a ohlušující výbuchy. Irena s kolegyněmi se běžely schovat do sklepa a ve vlhké tmě se držely za ruku.

Když Luftwaffe konečně odletěla, zůstala na ulicích nepředstavitelná spoušť. Za celých devětadvacet let, co byla Irena na světě, nic takového neviděla. A to byl jen začátek. Co je ještě čeká? Soukromá auta i staré taxíky převážely rozbitými ulicemi raněné do nemocnice. S troubením kolem ní projížděla další a další auta. Tam, kde spadly bomby, byly ulice pokryté sutinami a střepy. Napůl zbořené domy hořely a povážlivě se kymácely, až se s rachotem poroučely k zemi. Lidé přebíhali otevřená prostranství zachumlaní v kabátech a schovávali se v průjezdech. Irena se rozkašlala a přikryla si pusu šálou. Nebe se zatáhlo, prach, který se zvedal ve velikých mračnech, ji štípal do očí a pálil v nose a v krku. Na zemi leželi mrtví koně, někteří ještě zapřažení do kočárů, a rozdrcená lidská těla. Lékaři a sestry pomáhali sténajícím raněným v provizorních ošetřovnách, a jak se blížila fronta, posílali materiál i do polních nemocnic.

Varšavu ovládl strach. Říkali si, jaké to musí být na frontě, když tady, ve městě plném civilistů, zažívají takové peklo. Irena myslela na Mietka. Viděla ho jen před pár dny, když přijel do Varšavy narukovat, docela přátelsky se spolu rozloučili a Irena mu popřála, ať se v pořádku vrátí. Jako záložního důstojníka povolali i jejího kamaráda Józefa Zysmana, který pro odbor sociální péče pracoval jako pro bono advokát, i o něj se bála. Musí k nim zajít a podívat se, co je s jeho ženou Theodorou a malým synkem Piotrem, který byl ještě mimino. A Adam. Nikdy na něj nepřestávala myslet. I Adam byl se svým regimentem někde na frontě.

Když se vrátili zpátky do kanceláře, Irka je hned svolala a začalo se řešit, co by měli udělat. Problém byl, že pomoc potřeboval skoro každý. Nikdo z nich něco takového v životě nezažil. Celé dopoledne se nemohli shodnout, co a jak přesně by měli dělat.

Nejenže bylo potřeba postarat se o ty, kdo při náletech přišli o střechu nad hlavou a neměli ani co jíst, museli pomoci i raněným a dezorientovaným venkovanům, kteří se do Varšavy ve velkém stahovali. Polsku se nakonec podařilo udržet Varšavu ještě skoro měsíc. Nacistická armáda měla sice obrovskou početní i technickou převahu, ale Poláci se statečně drželi. Lidí bez domova přibývalo, do Varšavy z venkova a menších měst proudili další a další váleční uprchlíci, kteří tu hledali úkryt. Přicházeli pěšky, unavení a k smrti vyděšení. Ženy s ustrašenýma očima vyprávěly, jak německá letadla létají nízko nad silnicí a pálí na rodiny civilistů, kteří se snaží dostat sebe i svůj majetek do bezpečí. Někde se dalo zalézt do mezí a remízků, ale jinde nebylo kam se schovat. Irena jim trpělivě naslouchala a snažila se nepropadat beznaději. V odboru sociální péče teď řídila oddělení, které po celé Varšavě provozovalo síť útulků a několik desítek provizorních kantýn, kde pro uprchlíky vařili polévku.

Nedlouho před kapitulací, 24. září, se nad Varšavou objevily stovky letadel německé Luftwaffe a začaly několikahodinové nálety. Ničivé bombardování pokračovalo dva dny. K nejvíce zasaženým patřila čtvrť mezi židovským a polským hřbitovem a velkou synagogou. Irena si včas uvědomila, že zranění, kterých jistě bude hodně, si nebudou moci přijít pro polévku. Sedla proto na kolo a rozjela se do Czystého, kde na Dworského ulici pracovala v nemocnici její kamaráda Ala.

Varšavská židovská nemocnice, která se skládala z několika budov, patřila k nejmodernějším a nejlépe řešeným zdravotnickým zařízením v celé předválečné Evropě. Personálu měla nemocnice zatím dost, pomalu ale začínal docházet zdravotnický materiál. Ala se na minutu nezastavila. Každý den operují třicet i čtyřicet vážných případů, všechny bez anestezie, a další ranění neustále přibývají, kývala vážně hlavou. Zraněná byla i profesorka Radlińská, která při náletu zůstala doma. Nedaleko nich spadla bomba a profesorka ucítila, jak se jí pod nohama houpá podlaha. Vyběhla rychle na schodiště a ven na otevřený dvůr. Dům za ní se zřítil a ze sutin se ozývalo sténání sousedů, kterým se nepodařilo dostat včas ven. Helena Radlińská se nerozmýšlela a vrhla se jim na pomoc. V tu chvíli ale spadla další zeď a zavalila ji. Pamatovala si jen obrovskou bolest a pak už nic. Asi omdlela. Když se ji podařilo ze sutin vytáhnout, měla popáleniny po celém těle i několik zlomenin, ze kterých se léčila celé měsíce.

Varšava byla na kolenou. Neměli vodu, elektřinu ani jídlo. „Na ulicích leží hromady mrtvých těl, lidí i zvířat,“ popsal to jeden z očitých svědků. „Někteří lidé chtějí pomoci a snaží se je spálit, na zahradách, na náměstích nebo na dvorech mezi domy. Když na ulici padne k zemi mrtvý kůň, přiběhnou k němu hladoví lidé a začnou z něj hned ořezávat kusy masa, až z něj zbyde jen kostra.“ Němečtí piloti létali tak nízko nad zemí, že jim bylo vidět do obličeje. V provizorních ošetřovnách sténali ranění na nosítkách a prosili aspoň o trochu vody. Nikdo si ani nedokázal představit, jak to asi vypadá na frontě. Matka se doma neustále šeptem modlila a Irena přiznávala, že i ona sama se často uchylovala k modlitbě.

27. září Varšava kapitulovala.

Irena a Irka byly zrovna v kanceláři na Złoté. Když se dozvěděly, že je po všem, plakaly a objímaly se s ostatními kolegyněmi. Podle tajného paktu uzavřeného ještě před začátkem války si území Polska mezi sebe rozdělilo Německo a Sovětský svaz. Varšava připadla Němcům a stala se součástí Generálního gouvernementu. Městem pochodovali nacisti.

Hladoví a zdecimovaní Varšavané se strachovali o příbuzné, kteří byli na frontě. Podaří se jejich manželům, otcům, synům a bratrům vrátit se v pořádku domů? A budou se vůbec mít kam vracet? Během náletů na město zemřelo čtyřicet tisíc lidí. Při obraně své země padlo sedmdesát tisíc polských vojáků. Dalších šest set tisíc mužů zajali Němci a Rusové. Nacisti rozhodně neměli v úmyslu pustit bojeschopné Poláky zpátky domů, kde by se mohli zapojit do odboje a dělat okupantům potíže. Zajali Mietka Sendlera. Budu se za vašeho muže modlit, ujišťovaly se ženy navzájem. Irena se za Mietka bude taky modlit. Nikdy ale neopomněla přidat i tichou modlitbu za Adama.

Stačilo pár týdnů a začal se formovat polský odboj. Ireně to připadalo skoro jako zázrak. V porovnání s ostatními okupovanými státy byl polský odboj výjimečný. Po celé Varšavě okamžitě po jejím obsazení začali starší muži, představitelé židovské komunity i mnoho statečných žen organizovat odbojové skupiny. Irena i Adam, kterému se podařilo vrátit, se k nim bez váhání připojili. Adam byl rád, že je doma, ale nepřestával si vyčítat, že při obraně Polska selhali. Jako mnoho mladých Poláků se však rozhodl, že se nikdy nevzdá. Němci reagovali brutálními represemi.

V podzemí vznikl celý paralelní stát. Polská exilová vláda měla nejdřív sídlo v Paříži a později se přesunula do Londýna, odkud domácímu odbojovému hnutí poskytovala finanční i logistickou podporu. Jenže rozepře a neshody mezi polskými politiky neustávaly ani za války.

Výsledkem bylo, že se většina polského odbojového hnutí rozdělila podle příslušnosti k předválečným politickým stranám. Důvodem byly komplikované polské dějiny a dlouhý boj za nezávislost. Koncem osmnáctého století si území Polska celkem třikrát za sebou dělilo Prusko, Rakousko a Rusko a moderní samostatný polský stát vznikl teprve po první světové válce. Nikdy si ale nemohl být svými hranicemi jistý. Po obsazení Ukrajiny Sovětským svazem mu už od dvacátých let hrozilo nebezpečí jak z východu, tak ze západu. Meziválečné Polsko bylo v podstatě po celou dobu své existence ohrožované z obou stran dvěma silně diktátorskými režimy – krajně pravicovým německým nacismem a krajně levicovým ruským bolševismem. Obě ideologie navíc hlásaly antisemitismus a šířily nesmyslné konspirační teorie o celosvětovém židovském spiknutí. Většina odbojářů tak spolupracovala se stranami, ke kterým inklinovali už před válkou.

Irena a Adam začali na podzim 1939 chodit na tajná setkání socialistické strany. Měli strach, ale neztráceli odhodlání. Převážná většina mladších mužů, kterým se podařilo vrátit do Varšavy, byli Židé. Irena byla ráda, že se vrátil jak Adam, tak její blízký přítel, právník Józef. Ostatní polské muže odvezli nacisti do zajateckých táborů, aby pracovali pro Říši. Mietka zajali a převezli do Německa. Židé se ale podle nacistické rasistické teorie k práci pro Říši nehodili a nebyli ani schopní boje. Posílat je do zajateckých táborů tedy nemělo smysl. Zároveň se ale nacisti chtěli této „chorobně degenerované rasy“ zbavit a hledali „řešení“. Dokud jej nenajdou, mělo se odkladištěm Židů z celé Evropy stát Polsko. Než se jim podaří zorganizovat deportace, mohlo několik set tisíc Židů klidně zůstat ve Varšavě.

Adam, Józef, Ala ani Ewa nemohli jenom nečinně přihlížet. Hned ze začátku se připojili k odboji. Nejdřív to byla skoro zábava, na prahu potemnělých bytů šeptali tajná hesla a scházeli se i vzadu za obchody nebo ve sklepích. Irena si užívala, že jsou s Adamem zase spolu. V říjnu 1939 si ještě hodně lidí myslelo, že válka brzo skončí. Nějak to zvládneme, říkali. Irena tomu taky věřila. Brzo se ukázalo, jak moc se mýlili.

Gestapo mělo už dávno vytipované potenciálně nebezpečné jedince, které rovnou zatýkalo, a Irena a její přátelé byli před válkou aktivní v politice. Jakýkoli podezřelý zvuk zvenčí tak všechny, co tu spolu seděli, snadno vyděsil. Teď ale pod Irenou jenom zavrzala židle, jak při jednom z proslovů, jehož rozvláčnost nedokázala zkrátit ani válka, marně hledala pohodlnější pozici. Adam mrknul na dveře, za kterými na něj v kapse kabátu čekal paklík cigaret. Vedení jejich odbojové skupiny chtělo co nejdřív začít podporovat významnější členy strany, kteří se od začátku okupace museli skrývat. Patřili k nim skoro všichni jejich bývalí učitelé. Je potřeba zajistit tajné kurýry, kteří s nimi budou v kontaktu a budou jim nosit peníze. Jednalo se o dost nebezpečný úkol a nikdo z nich by neměl podceňovat riziko, které to s sebou nese. Irena netrpělivě poposedla. To je něco pro ni! Hned se přihlásila. Když viděla, jak se Adam usmál, zahřálo ji, že jí rozumí.

Většina varšavských intelektuálů a umělců se ještě před začátkem okupace začala skrývat, a zdaleka ne všichni kvůli židovskému původu. Ve Varšavě žil v té době téměř milion lidí, z toho asi třetina byli Židé a zbytek „etničtí“ Poláci. Nacistická ideologie považovala Slovany za podřadnou rasu, „podlidi“ (Untermenschen) a v socialistické straně i odboji se o Hitlerově plánu na úplné vyhlazení polské kultury vědělo, i když tehdy možná ještě nebyl všeobecně známý. Bylo jasné, že jako první budou chtít zlikvidovat polskou intelektuální elitu, tedy nejen vysokoškolské učitele, ale i lékaře, učitele, právníky, soudce, novináře, spisovatele, velkostatkáře, továrníky, podnikatele, bankéře, šlechtice, politiky, sociální pracovníky, faráře, řádové sestry a bratry, vojenské velitele, inženýry, komunisty a vědce. Zkrátka kohokoli, kdo měl vliv na kulturu a společnost. Hitlerův cíl byl zničit v Polsku vyšší střední třídu. Nacisti zavřeli vysoké školy a knihovny a pozatýkali významné osobnosti, nebo je dokonce rovnou popravili. Himmlerův plán na výchovu nové polské generace hovořil jasně: „Jediným cílem jejich vzdělávání je naučit je jednoduché počty, nanejvýš do pěti set; umět se podepsat a vštípit jim doktrínu, že je Božím zákonem, aby poslouchali, co jim přikazují Němci. Nedomnívám se, že je žádoucí, aby uměli číst.“

Nepoddajní Poláci si ale založili vlastní „podzemní stát“, který uznávaly téměř všechny pravicové i levicové strany, s výjimkou komunistů. Vznikly tak tajné paralelní instituce, soud, Zemská armáda, a dokonce i podzemní univerzita.

Profesor Borowy, u kterého Irena i Adam psali diplomovou práci, hned začal učit a vydávat ilegální tiskoviny. Redigoval sborník Nazi Kultur in Poland, ve kterém spolu s mnoha tehdejšími významnými vědci popsali zločiny nacistů při okupaci Polska. Rukopis se podařilo propašovat do Velké Británie, kde ho vydali. Profesorka Radlińská nemohla navzdory svým zraněním zůstat stranou a začala ze svého úkrytu organizovat tajné semináře a přednášky. K podzemní univerzitě se připojil i doktor Hirszfeld, s nímž spolupracovala Ala, a profesor Witwicki, významný psycholog, u kterého studovala Ewa Rechtmanová.

Jiní takové štěstí neměli. Bratra Heleny Radlińské Aleksandra Rajchmana, proslulého profesora matematiky, zatklo a vyslýchalo gestapo. Zemřel během prvního roku okupace v koncentračním táboře Sachsenhausen-Oranienburg, severně od Berlína. A nebyl sám. Nacisti popravili nebo zavřeli do lágrů bezmála padesát tisíc příslušníků předválečné „intelektuální elity“ včetně dvou třetin kolegů profesorky Radlińské. 6. listopadu 1939 odvezlo gestapo z krakovské Jagellonské univerzity téměř dvě stě vědců a učitelů. Přežili jen málokteří. Kromě toho pozatýkali i stovky katolických kněží, hlavně ve Varšavě. Většinu z nich zavraždili.

Byli to lidé, které Irena a její přátelé dobře znali, jejich učitelé, mentoři, spolustraníci, nadřízení a kolegové z vysokých škol i z dobročinných organizací. Byli to lidé, k nimž vzhlíželi a kteří pro ně byli vzorem. Mnoho z nich byli přímo Irenini spolupracovníci nebo se s nimi při práci pro sociální péči setkávala. Po čistkách začalo hromadné přesidlování. Nacisti pochytali na ulicích skoro půl milionu Poláků a poslali je do Německa na nucené práce.

V prvních měsících okupace se navíc stupňovaly útoky na Židy. Němci i Poláci – a mezi Poláky bylo hodně příznivců krajní pravice – rozbíjeli výlohy židovských obchodů, napadali na ulicích ortodoxní Židy, které snadno poznali podle plnovousů, a kdykoli je napadlo, umlátili jen tak pro zábavu Žida, který byl zrovna po ruce.

Ala Gołąb-Grynbergová to coby vrchní sestra na pohotovosti v židovské nemocnici zažívala hodně zblízka. Něco takového by si dřív nedokázala ani představit. Denně jim vozili otřesné případy, ošetřovali starce, jejichž jediným proviněním bylo, že neplnili dost rychle příkazy, které na ně Němci štěkali, protože jim nerozuměli. Přivázali jim za to nohy za drožku a nechali je tahat dlážděnými ulicemi, až jim praskla lebka. Mužům trhali vousy z obličeje nebo jim je brutálně uřezávali i s kusy kůže. Vychrtlé děti, které žily na ulici, esesáci s oblibou ubíjeli k smrti. Ala se držela, beze slova a svědomitě dál dělala svou práci. Připadala si ale jako v pasti. Když ji přemohla bezmoc a beznaděj, rozhrnula záclony na širokém nemocničním okně, vyklonila se ven a zhluboka nasála chladný vzduch zvenku. Nikdy by neskočila, jen si představovala, jaké by to bylo. Doma na kousky papíru psala básně a snažila se tak utřídit si v hlavě myšlenky.

Jenže chaosu se nedalo uniknout, ač ona i její podřízené dělaly, co mohly. Dřív ukázkové oddělení přetékalo raněnými. Když výstřel z děla vyrazil všechna skla v oknech, zakryli je provizorně špinavými prostěradly a rozlámanými kusy nábytku. Koncem října už ráno mrzli zimou. Všude, kam se podívala, sténaly bolestí desítky pacientů, a z toho, jak k sobě tiskla zuby vzteky a bezmocí, ji na konci směny bolela celá čelist. Navíc se bála. Měla strach, co bude s jejími pacienty, ale bála se i o svou rodinu. Její manžel Arek odjel, když v srpnu vyhlásili mobilizaci. Dostala se k ní jen zpráva, že ho snad někdo koncem září viděl na východní frontě a že nebyl v moc dobrém stavu. Její bratr Samuel zůstal se ženou na ruské straně, snad se je Arekovi podařilo nějak najít? Bála se i o svou malou dcerku. Měla strach, jak ji uživí.

Všichni Židé se teď báli, jak se uživí. Nacisti zavedli opatření, kterými cíleně zvyšovali v židovské populaci chudobu. Nejdřív propustili všechny Židy ze státních institucí. Z odboru sociální péče dostaly výpověď desítky Aliných a Ireniných přátel, včetně jejich kamarádky Ewy Rechtmanové a sympatického Henryka Palestera. Pak pořídili soupis majetku všech lidí židovského původu, arizovali jejich obchody a nechali jim zmrazit bankovní konta. Adam zuřil. Během zimy se s Irenou scházeli v kavárně na Bałuckého, kousek od jeho bytu, a radili se co dál. Možná by mohli utéct. Irena měla stejně jako Ala s Arekem příbuzné na Ukrajině. Snad by se tam nějak uchytili. Stovky tisíc polských Židů – téměř jeden z deseti – přešly přes hranice do Sovětského svazu. Ti, kdo se k tomu odhodlali, měli mnohem vyšší šanci na přežití. Jenže Irena i Adam měli oba už starší matky. Janina byla slabá, nevydržela by cestu. A samotnou ji nechat nemohla. Adama jeho matka doháněla k šílenství, neustále mu vyčítala, že odmítl dědictví po otci a že nežije se svou ženou. Opustit by ji ale nedokázal. Odjet tedy nemohli.

V prvních měsících okupace se mezi Židy říkalo, že to snad nebude tak zlé. Válka je vždycky hrozná. Samozřejmě. Za války se dějí strašné věci, ale jsou to spíš jednotlivosti. Zdaleka ne všichni tomu ale věřili. Němci nejdřív nechávali Židy opravdu na pokoji a pronásledovali hlavně Poláky. Během prvních dvou let okupace připadalo na jednoho zabitého člověka židovského původu deset zabitých „etnických“ Poláků. Pomalu to vypadalo, že je snad bezpečnější být Žid, a vyprávělo se, že si při pouličních zátazích dávají Poláci na rukáv pásku s Davidovou hvězdou a dělají, že mluví jidiš. Protože se nová nařízení týkala hlavně majetku, nechala se většina židovských obyvatel Polska ukolébat do pocitu relativního bezpečí. Což byl přesně záměr.

Polští Židé ještě netušili – a Irena s Adamem by si něco takového ani neuměli představit –, že to, co je čeká, naplánovali nacisti už 21. září 1939 na konferenci v Berlíně, ještě předtím, než obsadili Varšavu. Reinhard Heydrich, velitel gestapa, kterého považoval za krutého a bezcitného dokonce i Hitler, napsal tehdy svým podřízeným do Polska: „V souvislosti s dnešní konferencí v Berlíně vás znovu upozorňuji na... konečné řešení.“ Hrůzné soukolí holokaustu se pomalu dávalo do pohybu.

3. kapitola:
Varšavská zeď

1940–1942

Irena za sebou slyšela zvuky typické pro varšavskou židovskou čtvrť. Pouliční prodavači vyvolávali v jidiš a dobromyslně si ze sebe utahovali, jak soupeřili o nejlepší místo k prodeji. Když se opřeli do vozíku a rozjeli, rozléhalo se ulicemi rachocení kovových koleček. Doléhalo k ní řinčení tramvají z ulice Gęsia a křičení racků od nedaleké Visly. Před dveřmi s číslem jedna na chviličku zaváhala a zhluboka nadechla studený podzimní vzduch okořeněný vůní pouličních jídel. Pak zlehka stiskla zvonek kláštera sester voršilek.

Objevila se vážná tvář mladé jeptišky s naškrobeným čepcem, která se jí tiše zeptala, proč přišla. Sestro, potřebovala bych mluvit s pani Rudnickou. Jeptiška jen přikývla a zvedla těžkou závoru na dveřích. Irena vstoupila do temné chodby a závora za ní zase zaklapla.

Pak ji mladá jeptiška vedla dovnitř, přes dvůr a dlouhými chodbami až k nenápadným dveřím. Bylo to zvláštní jít navštívit někoho, kdo není skutečný... Paní Rudnická neexistovala. A jestli někdy ano, tak teď už rozhodně nežila. Aniž by to tušila, půjčila po smrti svou identitu ženě, kterou v životě neviděla. Pod jménem Rudnická se tu skrývala Helena Radlińská. Nebyla mezi Ireninými židovskými známými sama, kdo si pro jistotu opatřil falešné „árijské“ doklady.

Irena potichu zaklepala a vešla dovnitř. Tolik se těšila. Profesorka Radlińská jí srdečně stiskla ruku. Tušila, že si Irena vůbec neuvědomuje, jaké riziko podstupuje. Přesto jí byla moc vděčná. Nebyla v jednoduché situaci a peníze nutně potřebovala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ireniny děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.