„MILLE VIES VALENT MIEUX QU’UNE „ by Jean-Paul BELMONDO

© LIBRAIRIE ARTHEME FAYARD, 2016

Translation© Kateřina Dejmalová, 2017

Cover Photo © Raymond Cauchetier

ISBN 978-80-7252-725-0

Předmluva

Těch tisíc životů uplynulo rychle, až příliš rychle – uběhly stejnou rychlostí, jakou jsem řídil auta.

Nemusel jsem o nich vyprávět – stačilo by je prožít. Ale jsem nenasytný a z výšin času jsem dostal chuť vydat se znovu na cestu v pomalejším tempu a jiným směrem, chuť vzpomínat – jistě ne na vše, ale na to nejdůležitější – a své vzpomínky obléci do slov.

Říkat, že prožívám ještě jednou rozkoš svých živo-tů jen vzpomínáním, je asi silné slovo, ale nemluvit o štěstí by bylo zbytečně skromné.

Stále ještě dychtím po životě jako v mladých letech. A pokud mi tělo už nedovoluje, abych se choval ztřeštěně, vrhal se do sedadla ferrari a lítal od natáčení k natáčení a od představení k představení, nebrání mi, abych vše prožil znovu, jako by se to stalo včera, jako by to bylo dnes.

Při vyprávění ukážu, jak jsem tu cestu plnou radosti, bláznovství, nádhery a provázenou přátelstvím a láskou miloval.

Svobodomyslnost a radost ze života jsem ukazoval odmala, možná proto, že jsem byl válečné dítě, a možná také proto, že mi je rodiče ukázali a dovolili, abych si je užíval. A možná jsem se pro takový způsob života rozhodl.

Pochopitelně jsem si vybíral zkratky, překračoval hranice, narušoval pořádky, rozčiloval jsem lidi s tradičním myšlením a okouzloval modernisty. Opravdu mne nebylo možné vtěsnat do jakékoli normy, odmítala mne. Ve škole mě nesnášeli a na Konzervatoři^1, jejímiž stěnami otřásaly mé výbuchy smíchu, po mně nezůstala ani stopa.

Přiznávám, že jsem opravdu nikdy nebyl nadaný pro tragédii. Bylo pro mne těžké rozplakat se ve filmu. Život se mi zdál snadný a zářivý i přes všechna dramata a kruté ztráty, po nichž se člověku zdá, že mu byl kus těla amputován.

Pod světla filmových reflektorů jsem se dostal v roce 1960 a už jsem je nikdy neopustil. Jean-Luc Godard filmem U konce s dechem zpečetil můj osud, po němž jsem toužil: stát se žádaným hercem, o nějž se ucházejí režiséři a kterého diváci milují; mít mnoho tváří, obléci si všechny kostýmy, ztělesňovat tisíce rolí a prozkoumávat lidskou přirozenost. Ale hlavně, hlavně se bavit a hrát si.

Vždyť komediant má velké privilegium: právo zachovat si mládí. Zůstat dítětem, vytvářet zdání, měnit skutečnost v jásavou fikci, libovat si v přítomném okamžiku či náhlém zjevení.

Tuhle radost jsem znovu našel ve svých třiaosmdesáti letech, tentokrát bez převleku. Teď už jen vše povyprávět. Do vyprávění vložit svůj tón a svůj život. S přestávkami.

1 Conservatoire National Superieur d’Art Dramatique – Národní konzervatoř dramatického umění (pozn. překl.)

1

Madeleine neboli Vůle

Maminka naskakuje znovu na kolo. Právě z něj spadla, popáté nebo pošesté, ale bez zaváhání se pouští znovu do boje se strojem. Rudá kolena připomínají šarlatová rajčata, uložená v košíku na nosiči. Ani celá německá armáda, Rusové či Japonci by ji neodradili od snahy pokořit jediný použitelný dopravní prostředek ve válečné době, která nás připravila o benzín.

Maminka se ničeho nebojí. Ani války ne. Je tedy jasné, že obyčejné kolo jí taky strach nenažene.

Moje matka, svým způsobem rytíř Bayard v sukních, se podobala nádherné Amazonce. Velká, jak se mi jevilo z výše mých sedmi let, krásná tak, že hrála ve filmu, a svěží, tak svěží.

Obdivuji ji a musím dát otci za pravdu, že se s ní oženil.

S potěšením si představuji, jak tatínek před deseti lety na Vysoké škole výtvarných umění^2 upírá plachý a něžný pohled na maminku a na její obratné tahy tužkou a jak se od ní ve vroucím a zamilovaném mlčení nechává kreslit.3

Madeleine si vzala Paula, Paul si vzal Madeleine. Jsou nerozluční. Dokonce ani mobilizační rozkaz pro tatínka, strčený pod dveře bytu v Denfert-Rochereau jednoho zářijového rána roku 1939, jim nezabrání, aby zůstali spolu. Maminčina umíněnost a síla ji ve službách lásky vedou na cestu za otcem severním směrem. Následovala ho plná odvahy od kasáren ke kasárnám, od města k městu, na všechna území podle mapy něž-né lásky.

Procestovala kromě jiných míst i Boulogne-sur-Mer a Calais, kde jsme se k ní připojili s bratrem Alainem, babičkou a s babiččiným partnerem Charlesem.

Dědeček i jeho tělo zmizeli na polích první světové války v letech 1914–1918. Později budu vyprávět o tom, že je tím pověstným neznámým vojákem, který odpočívá pod Vítězným obloukem.

Babička byla silná žena a neplakala. Charlie byl lékař, a přestože ho má matka nesnášela, bylo lepší mít někoho, kdo těla léčí, než někoho, kdo žádné tělo nemá.

Cesta měla nádech frašky. Jeli jsme po ucpaných silnicích válečné Francie ve skvělém hotchkissu, v autě z období „belle époque“, které zkonstruoval – jak příhodně – výrobce zbraní. Babička a její průvodce položili na střechu matrace, které sloužily jako obrovské neprůstřelné vesty. Mysleli jsme si, že tlustá vlna zachytí střely nepřátelského letadla, které by nás chtělo ostřelovat.

S touhle hromadou lůžkovin na vrcholku našich ušlechtilých válců jsme opravdu nevypadali úplně obyčejně. Ani nenápadně. V zásadě jsme měli štěstí, že jsme nějakého pilota luftwaffe nezaujali a neprobudili jeho smysl pro humor.

Matčino kolo se stalo naším prozatímním bourákem. Nouze se šířila a nohy byly levnější než benzín. Na prvním místě stály naše žaludky. A žádné úsilí o jejich naplnění není marné. A matka se opravdu namáhala. Po několika týdnech se rozhodla, že dá přednost naší bezpečnosti před následováním svého muže.

Usadili jsme se v přírodě, ztracení uprostřed lesů v okolí Clairefontaine, nedaleko od Rambouillet, v tatínkově domě. Nutno přiznat, že v dobách, kdy přichází bída, jsou výhody venkova nevyčíslitelné. Romantika v zeleni nabývá praktických rysů. Statky roztroušené v okolí ještě dodávaly životní minimum, které scházelo obyvatelům měst: maso, zeleninu, mléko, máslo a v sezóně ovoce.

Ale pro tyhle vzácné poživatiny se muselo dojít. A i pro ty nejnepatrnější mezi nimi to bylo nejblíž deset kilometrů. Pěšky by to tam a zpátky trvalo čtyři hodiny. A tak maminka dlouho neváhá, nafoukne gumy otcova kola a skočí na ně, i když jízdu na kole zatím viděla jen u svých dětí.

Začátky byly těžké. Sedlo s ní často mrskne o zem, kde jí kamínky rozdírají nohy. Pádů přibývá, ale ani rozbitá kolena jí nesmažou úsměv z tváře. Nevzdychá, nestěžuje si, neskládá ruce, ale statečně čelí vratkému a nevyváženému kolu.

Je vytrvalá, a tak jíme dosyta. A bezděčně přitom vstřebáváme její neústupnost a smysl pro dobrodružství. Je to první přikázání pro svobodný život: vůle všechno zmůže.

Přikázání mi připomene o několik let později, když jsem neuspěl u prvního pokusu stát se hercem a ztrácel odvahu. „Vůli, synu. Budeš-li mít dost vůle, podaří se to.“ A také dost odvahy.

Odvahu potřebovala – zůstala sama se dvěma dětmi ve velkém baráku, ztraceném uprostřed lesa, zatímco německá armáda zachvátila zemi a usadila se v Rambouillet. Potřebovala ji ještě víc, když ve sklepě ukryla židovskou rodinu, o kterou se tajně starala.

Skutek, kterým se nikdy později nechlubila. Ani po válce, když někteří ubožáci odsuzovali mého otce a obviňovali ho, že se ještě s dalšími umělci účastnil cesty do Německa. Nakonec musel zasáhnout generál de Gaulle. Udělil mu Čestnou legii a umlčel tak všechny ty pokrytecké supy.

Nikdy jsem neslyšel, že by o nich matka řekla něco špatného. V tom nám také šla příkladem: dej přednost čestnému vysvětlení před skrytou kritikou.

Po několika dnech už máma nepadala tak často. Ale jízdu na kole si nikdy neoblíbila. A když zas nastaly v Clairefontaine hezké dny, jezdili jsme na „zásobovací“ výpravy my. Vydávali jsme se hvízdáním na cestu. K sedlákům jsme šlapali z plných sil, šlo o to, kdo bude první. Přijeli jsme udýchaní a upocení. Ale návrat trval déle. Bylo krásně, ptáci zpívali, obilí šumělo. Byli jsme sami dva, v lese je vždycky co dělat, a hlavně, bylo co jíst. Ovoce vzadu na kole vonělo. Byl jsem mlsný a obtížně jsem odolával chuti ho ujídat. Vzal jsem si jeden kousek, dva, tři, čtyři nebo i víc. Vždy jsem si sliboval, že tenhle už je opravdu poslední.

Až když jsem přijel domů, s nohou na zemi a očima upřenýma na nosič kola jsem uviděl, jak rozsáhlý byl můj lup. A připravoval jsem se, že mi máma vynadá. Na rozdíl od táty se na mě máma zlobila, když jsem blbnul, ale nikdy mě netrestala. Tím hůř pro režiséry, kteří se na ni později budou rozčilovat, že při výchově tak moc respektovala moji svobodu.

Během první světové války můj otec dobrovolně narukoval v sedmnácti letech. Válka v něm vyhloubila hlubokou brázdu, příkop, ve kterém se zrodilo přání být trochu šťastný. Ztratil tři roky svého mládí s puškou přes prsa a pak ještě několik dalších měsíců, ve dvaceti letech zůstal v uniformě, dokud nenastal úplný mír a nebezpečí nebylo zažehnáno.

Pochopitelně se mu moje kousky ve srovnání s prožitou hrůzou jevily jako nepodstatné. Téměř se jimi bavil. Bavil se jimi. Moji rodiče měli dar být šťastní, dar, který mi ochotně odkázali.

O mnoho let později jsem jako herecký elév bydlel ve stejném domě jako moji rodiče. Často jsem si všiml tátova shovívavého úsměvu, když viděl, jak moji kamarádi a já obracíme všechno vzhůru nohama.

Nechával jsem u sebe klidně bydlet herecké kamarády v nouzi, jako například Henriho Poiriera, který trpěl ve velmi nezdravém pokoji, bydlel skoro pod širým nebem – střechou pršelo, což ho nutilo žít uprostřed rozestavěných misek. Henri zdaleka nebyl jediný umělec, který si vyzkoušel bohémský život a toulavé boty, mnozí z nás – a bylo nás opravdu hodně – jsme těžili z pohostinnosti mých rodičů. Jean Rochefort sice nežil na ulici, ale dost často tady bydlel; Françoise Fabianová tu tráví veškerý čas – s výjimkou nocí.

Stává se mi, že zvu kamarádky, které šlapou v Les Halles a které se pak srotí před domem a vyděsí jeho obyvatele.

Byt o třech místnostech ve druhém poschodí je dost velký pro bratrstvo horkých hlav, i postele jsou pohodlné a dost široké. Má jeden nedostatek – je tmavý, protože okna vedou jen na dvůr.

V neustálé tlačenici bujarých mladíků mě často někdo předběhne – ve sprše je narváno a byt v nepořádku. Navíc jako hoteliér diletant nevedu dostatečnou evidenci obsazených postelí a pokojů, čímž dochází k trapným situacím: tu si někdo ve tmě lehne na nocležníka v posteli, o níž si myslel, že je prázdná, jindy zas někdo pronikne do pokoje, ve kterém se už dobře baví dvojice milenců… Takové případy – a rozhodně nepatřily mezi nejproblematičtější – podnítily mou vynalézavost a přiměly mne k tomu, že jsem si na nějakém staveništi „vypůjčil“ lampu. Její světlo po stisknutí tlačítka zčervenalo a oznamovalo zákaz vstupu. Pak bylo možné laškovat v úplném soukromí bez nebezpečí, že někdo náhle vstoupí a milence vyruší. Pospolité bydlení, falanga v pravém slova smyslu. Těžko očekávat, že je možné takový byt udržet v čistotě a pořádku. Kromě toho jsme se ani já, ani moji přátelé nevyznačovali velkou ohleduplností, a tak bych opravdu nemohl přísahat na to, že naši ctihodní sousedé někdy netrpěli. Ostatně, když má dobročinnost vůči mým mladým a dočasným kamarádům byla příliš křiklavá, má matka se do toho vmísila a všechny je vyhodila s razancí bretaňských špeditérů. Dělala to přibližně každé dva týdny. Tyto scény ve mně vyvolávaly smíšené pocity slasti a pronikavé viny.

Opravdu jsem nechtěl rozzlobit maminku. Nesnášel jsem takové pomyšlení.

Matku jsem tolik miloval, že jsem si připadal hanebně, když jsem ji rozhněval a z jejího obličeje zmizel ten nádherný, čistý a upřímný úsměv, který jí tolik slušel.

Pořád se snažím neudělat nic tak strašného, co by jí zkazilo radost. Nikdy bych nezískal žádné polehčující okolnosti, pokud by laskavost a velkorysost mých rodičů nemohly ospravedlnit mou vzpouru.

Má-li moje matka důvod použít svoji autoritu, udělá to. Patří to k její živé a dynamické povaze. A pak, musí dbát na svou rodičovskou roli. Ale brzy změkne, připravená odpustit.

Koneckonců, moji komediantští spolubydlící z druhého patra znali tento andělský rys její povahy: počkali několik dnů po svém vyhoštění a pak se vyšplhali do pátého patra k jejím dveřím s kytičkou fialek a s velice zdvořile formulovanými omluvami. V dojetí se na ně usmála a její přísnost ustoupila. Druhý den se kamarádi se svými uzlíčky zase vrátili do druhého patra.

Mamince to ve skutečnosti příliš nevadilo, také byla pohostinná vůči všem, kdo mají méně štěstí a prostředků než my. Vždy jsem si byl vědom svých výsad – dostalo se mi požehnání narodit se v harmonické, milující a spokojené rodině. Maminka si bezpochyby říkala totéž.

Během války má matka ukrývala tři Židy pronásledované gestapem. Nosila jim jídlo a pití s  utajením, které mi připadalo až zbytečné. Nevídal jsem často Němce utábořené za Rambouillet a představoval jsem si, že přece nemůžou vidět skrz zdi.

Matka se obávala udání a měla pravdu. V těch nepokojných časech nebylo nic jistého a důvěra se pojila s opatrností, která by byla v jiných podmínkách označena za „paranoidní blouznění“.

Obrovské stromy hustého lesa v Clairefontaine nás vůbec nechránily. Všichni jsme nad hlavami měli stejné nebe, které měnilo barvu od šedé přes černou až k červené. A na nebi bojovaly letouny. Spojenci a Němci se ocitali ve vzdušné aréně a my na stupních pod nimi.

Tatínka zavřeli. Mamince to určitě dělalo starosti, ale nedala najevo žádné známky úzkosti a zůstávala veselá a odhodlaná.

Paul Belmondo se naštěstí ve vývoji událostí nechoval ani pasivně, ani rezignovaně. Připravil a uskutečnil svůj útěk za pomoci Valentina, správného chlapa, který používal nákladní auto jednoho stavebního podniku. Podařilo se jim odjet jako nic do Francie, do Paříže. A společné dobrodružství je tak pevně spojilo, že se setkávali až do smrti mého otce 1. ledna 1982.

Pro mě to byl zázrak, který na mne silně zapůsobil, když se můj otec, hubený a se zářícíma očima, znovu objevil. Matka byla radostí bez sebe a naše štěstí bylo úplné i přesto, že jsme ho museli nechat zase odejít, aby se schoval, a vzdát se tak až do osvobození jeho přítomnosti.

Ale díky tomuto krátkému mezičasu jsme s bratrem Alanem získali sestru, která se po devíti měsících narodila.

A tak rodina přišla k další umělkyni – stala se tanečnicí baletu v Nancy a v Angers, pak profesorkou na konzervatoři pařížské Opery. Jediná noc stačila k narození třetího dítěte. V otázkách vzájemné lásky moji rodiče neznali žerty.

Po jeho odchodu musela těhotná maminka čelit denním těžkostem vyvolávaným válkou. A musela se obejít bez táty.

K životu bez něj bude znovu donucena o mnoho let později – když nás táta opustí. Ale díky své síle a optimistické povaze, která směřuje vždy dopředu a nepřemílá do nekonečna minulost, bude i nadále otevřená všemu novému.

S otcem nemohla cestovat, neboť sochařské práce se nepřepravují snadno, a tak se vydává na cesty se mnou v době, kdy tu můj otec už není. Mezi natáčeními, v okamžiku, kdy mám dost času, ji vozím do vzdálených zemí. Když vidím, jak se směje a překypuje nadšením, jak ji žene nenasytná zvědavost a jak je připravena vše objevit a vše poznat, pocítím pokaždé stejné okouzlení. Nejvíce ji uvádějí v úžas exotické krajiny, mrazivé jako Aljaška či horké jako Karibik.

Tíha přibývajících let ji nikdy nezbrzdila. Stáří nikdy nenalomilo její životní elán ani neomezilo její ďábelskou energii. Příliš milovala rychlost a sílu. Na rozdíl od většiny lidí, kteří se odvážili sednout si ke mně do auta, často závodních sporťáků, u nichž jsem oceňoval sílu motoru a jezdil v nich jako blázen, mě matka žádala, abych ještě přidal. Líbila se jí opojná rychlost. Tachometr ukazoval dvě stě kilometrů za hodinu, což jsem považoval za vyhovující rychlost, ona však ne. Tak jsem šlápnul na plyn a získal dalších deset kilometrů. Byl jsem šťastný, že můžu vyslyšet její přání a stát se spoluviníkem jejích smělých nápadů. Byla nadšená a já se smál.

Jednou se v mém závodním autě svezl i trochu bojácný kamarád. Po lehkém rozjezdu mašiny okamžitě litoval, že si jen chvíli předtím tak nacpal břicho. Zbělel a zežloutl v obličeji, škytal a modlil se ke všem svatým, dokonce i k těm, kteří nikdy neexistovali, a zapřísahal mě, abych mu daroval život. A tehdy jsem vzdal tichý, ale výmluvný hold vysoké ušlechtilosti mé matky.

Udělal bych cokoliv, aby měla radost, a protože jsem měl určitý talent dělat cokoliv, byla často šťastná. Dokonce i ve vysokém věku, když ztratila zrak a musela si odepřít výlety do cizích krajů i naše improvizované rallye na francouzských silnicích – v dobách ještě neposkvrněných radary a policajty na motorkách – cestovala s úsměvem dál. Navštěvoval jsem ji a četl jí romány. Četl jsem nahlas, jak se říkává.

Hrál jsem si s hlasem tak, aby před ní obrazy vyvstávaly. Přiznávám, že jsem možná trochu přeháněl. Jen pro ni ožíval mladý student Konzervatoře, zvyklý na prostor divadelních sálů, který mluví příliš hlasitě, když se poprvé objeví na filmovém plátně.

Přál bych si, aby tyto řádky slyšela z mých úst. A aby se vrátila do Clairefontaine. Se mnou.

2 Ecole des beaux-arts (pozn. překl.)

3 Matka Jeana-Paula Belmonda byla francouzská malířka Madeleine Reinaud-Richard.

(pozn. překl.)

2

Vojenská síla Svobodné Francie

Nebe se hemží letadly, bílými čarami a záblesky. Vypadá to jako manželská hádka mezi dvěma bohy, kteří se přou o to, kdo z nich má právo zůstat v mracích. Fascinující i hrůzostrašné na pohled.

Mohutná vodárenská věž, z výšky dobře viditelná, se tyčí jen pár kilometrů od našeho domu v Clairefontaine a slouží jako orientační bod jak pro německá letadla, která útočí na létající pevnosti, tak pro americké bombardéry, které míří na Berlín.

A není výjimkou, že Němci našim přátelům uštědří porážku, která se jeví jako děsivý střemhlavý let v rotaci. Následné nouzové přistání v rambouilletském lese mívá často fatální konec.

Rád si hraju na dobrodruha a z celého srdce dou-fám, že náhoda jednou přivede mé kolo k některému z raněných hrdinů, nejspíš zaklíněnému v troskách jeho napůl spáleného letadla. A já bych mohl vykonat hrdinský čin; vytáhl bych ho z ocelového hrobu a zachránil mu tak život, a pak bych o něj pečoval a denně ho zásoboval v úkrytu, který bych postavil z větví a trávy. Síly by se mu postupně vracely a brzy by se zotavil natolik, aby mi mohl vyprávět o svých statečných činech. Později, až by se úplně uzdravil, by mne mohl naučit pilotovat letadlo a zacházet s automatickou pistolí, revolverem a lehkým kulometem. Stali bychom se přáteli a on by se domáhal, aby mi za Atlantickým oceánem byla udělena medaile za jeho záchranu před trpkým koncem. Moji rodiče by pukli pýchou a já bych mohl Saint-Exupérymu říct jako Guillaumet, ale v krátkých kalhotách: „Věř mi to nebo ne, ale co jsem dokázal já, nedokázalo by žádné zvíře.“4

Žel, nikdy se mi nepodařilo narazit na živého amerického pilota. Prozřetelnost nemívá vždycky dobrou náladu. Piloti, kteří se zřítili do lesa, zmizeli dřív, než jsem je mohl najít. Zachránili je jiní hrdinové, kteří – jak nutno přiznat – byli skuteční profesionálové.

Résistence uměla záchranné operace, odbojáři rychle Američana odchytili a bezpečně zavedli do nějaké skrýše. Dřív než ho odvedli, pečlivě vyčistili místo pádu, takže po události kromě několika polámaných větví a ohořelého houští nezůstala ani stopa. Občas na zemi zůstalo několik zapomenutých, napůl přikrytých nábojnic. Hledal jsem je mezi listím, hlínou nebo kameny a pak jsem si je schovával jako válečné poklady a představoval jsem si život hrdinů, kteří ve stínu bojují za osvobození Francie.

Nepotkával jsem mnoho živých vysloužilých pilotů, ale mrtvých jsem poznal mnoho. Moje velice věřící babička z matčiny strany svěřila mou výchovu knězi z Clairefontaine, a díky spojení s církví jsem se setkával se smrtí. Kněz mne pravidelně bral s sebou, když procházel les a hledal těla opuštěných vojáků. Abbé Grazziani si poslání, které mu nejspíš vnukl jeho šéf tam nahoře, bral velice k srdci. Učil nás také úctě k obětem, které zemřely na oltáři naší svobody. I když se nám klukům někdy chtělo trošku nervózně smát, všichni jsme se dobře naučili chovat se s veškerou vážností, zejména ve slavnostních okamžicích, které vyžadovaly projevy úcty.

Aby Američané odpočívali v míru v nějakém hrobě, bylo zapotřebí mnoho dřiny a potu. Nejhorší bylo zvednout tělo, těžké jako kmen stromu, a dát ho do dřevěné rakve, která na ně čekala. Pokaždé jsem si kladl otázku, jak se abbému daří získat rakve správné délky. Když jsme do nich kladli těla, tajil jsem dech. Ne, měly vždy přesnou míru.

Pak bylo nutné vyhloubit jámu na zahradě za ma-lým kostelem v Clairefontaine. To bylo dosti náročné cvičení. I když jsme kopali čtyři, pořád jsme byli jen děti, nedokázali jsme přehodit velký objem půdy najednou. Ale k té nevděčné, opakující se a špinavé práci nás motivovalo kapesné, které nám abbé Grazziani las-kavě dával za odměnu.

A samozřejmě také uspokojení z dokončené práce, z hluboké jámy, kterou jsme vykopali, a z toho, že jsme mrtvým vojákům pokládali na rakev letecké brýle, které ještě měli na nose, když jsme je našli. Byli jsme malí, ale dojímalo nás pomyšlení, že jejich brýle s nimi půjdou do nebe.

Nevím, jestli se bojím umřít. Když je člověk dítě, smrt je něco jiného. Určitě vím, že mne děsí bomby. Padají kamkoli. Nemají víru, uhodí náhodně, slepě. Často spadnou na lidi, kteří si to nezaslouží – a o tom ná-hodou vím své. Vím také, že utočí na děti, na starce a všechny, kteří žijí kolem mne a nejsou na frontě.

Pak, je tu hluk z letadel. Nezaměnitelný zvuk jejich bomb. A toho, toho všeho se bojím.

Když se ten rámus příliš přiblížil ke Clairefontaine, posílala nás máma do sklepa. Jednou jsem neběžel dost rychle a příliš pozdě jsem zamířil ke dveřím, kudy vedou schody do sklepa. Dělám, co můžu, abych se vyhnul tý letící kraksně, která se ke mně blíží a shazuje bomby. Letadlo je tak blízko, že dokonce vidím hlavu pilota. Dám se do křiku a konečně se mi podaří dostat se do sklepa. Můj děs je tak velký, že ani v úkrytu nepřestávám ještě dobrou čtvrt hodinu křičet. Maminka se mě snaží utišit, ale žádné slovo není dost silné, aby umlčelo můj strach.

Ať jsme kdekoli, je tam skoro vždy nějaký sklep, kde lze najít úkryt na začátku bombardování. Ale je nutné dostat se tam včas. Na počátku nepřátelských akcí jsme na radu jednoho tiskaře a kamaráda mých rodičů utekli do Creuse v Guéret. Bydleli jsme tam v hezkém hotelu s jinými hosty na útěku. Vše šlo dobře až do okamžiku, kdy jsme uslyšeli vrčení nebeských kár.

Ředitel hotelu, neklidný chlap, kterého válečná vřava viditelně znepokojovala, nabídl klientům, kteří se shromáždili v hale, aby sestoupili do suterénu hotelu dveřmi, které jim ukáže. Klíče ode dveří držel v ruce, která se třásla jako sulc. Nad obočím měl velké kapky potu, které mu stékaly dolů po spáncích. Chao-tické pohyby toho nebožáka byly groteskní. Nepro-kázal dostatek chladnokrevnosti a to na ostatní tak zapůsobilo, že v něho ztratili důvěru.

V hale nad námi byla nádherná, ale nebezpečná skleněná střecha: byli jsme pod ní vidět stejně dobře jako rybičky v akváriu; ale hlavně, sklo, pod nímž jsme už všichni ztráceli hlavu, se pod náporem bomb nebo nábojů mohlo roztříštit na tisíc kousků a jeho strašlivé ostré střepy na nás spadnou jako jedenáctá rána egyptská.

Tahle vyhlídka se jasně zračí ve všech pohledech upřených na činy a gesta ředitele, který špatně odolává tlaku. Nešťastník si je vědom, že je svým způsobem Mojžíš, který je schopen nás všechny zachránit, ale taková odpovědnost je pro něj příliš velká a brání mu správně zasunout klíč do zámku od sklepních dveří. Křeč, která mu svírá ruku, mu nedovolí jednat a několik sekund napjatého čekání rozpoutává paniku mezi klienty.

Otřesení hosté upírají oči na skleněnou střechu nebo na chaotické počínání ředitele a náhle se dávají na divoký útěk. Někteří křičí, jiní pláčou, jedni se snaží dostat k východu z budovy, další tlačí na neúspěšného zachránce, jako by se ho pokoušeli zasadit do dveřní výplně. To špatně skončí. Pokud nás k smrti nerozdrásají kusy skla, zemřeme v hotelové hale zašlapaní do perského koberce.

Scéna je krátká, ale bouřlivá. Ukončí ji až ticho nad našimi hlavami. Letadla odletěla, nebezpečí též.

Poplach někdy trvá déle a nutí nás zůstat hodiny v úkrytu v útrobách nějakého domu či města, jako je Paříž.

V říjnu 1942 jsme se s mámou vrátili do našeho bytu v ulici Victor-Considérant ve čtrnáctém obvodu. Sirény se často rozhoukají a hlásí bombardování. Tak jako všichni obyvatelé z okolí spěcháme ke stanici metra Denfert-Rochereau, která má výhodu, že je mimořádně hluboko pod povrchem.

Stanice se stala pastí na myši. Vypadá to, jako by si někteří Pařížané za svou domovskou adresu vybrali chodby metra, nástupiště, či dokonce koleje. Všude jsou nejasné barevné postavy – spící lidé. Pokaždé mne tento pohled rozruší. Válka na venkově je jiná. Tady je navíc bída. Někteří mohou jít jen na koleje, nemají Clairefontaine.

Na venkovských cestách jsem také svědkem zkázy dlouhých konvojů, které projíždějí všemi směry a pletou se v nich lidé, nábytek, domácí zvířata, auta, nákladní vozy, slepice, chodci, cyklisté. Zdálky vypadají jako dlouhý, strakatý, ale temný had. Chůze všech těch lidí je pomalá a vážná, někteří se nahrbili pod tíží dlouhého pochodu a starostí.

A pak válka zametá stopy. Nikdo už neví, co si ti lidé myslí ani na které straně fronty stojí. Právě v Clairefontaine jsem zjistil, že kapitán hasičů se chová obojace. Navléká si pásku FFI^5, když se to hodí, a sundává ji, kdyby byla na překážku. Je jasné, že se zařizuje tak, aby byl se všemi zadobře. Jenže to nejde, když se všichni nenávidí.

Když dojde k bitvě, člověk si musí zvolit stranu. Ale jsou i tací, kteří jsou zjevně hotovi nemít žádný názor a zapomenout na výběr strany. Aby přežili. Chtějí po-koj za každou cenu, i za cenu vlastní cti. Na konci boje budou pochodovat s Američany, zatímco v předchozích letech se veřejně hlásili k maršálu Pétainovi. Obojakost je často provázena jistou mírou troufalosti, ne-li přímo drzosti.

Na konci války mi bylo dvanáct a nemám si co vyčítat. Nebo nic moc.

Samozřejmě existoval drobný výměnný obchod s našimi osvoboditeli, který vznikal spontánně a spočíval ve výměně několika balíčků žvýkaček či chesterfieldek za košík rajčat nebo – což byl méně vyrovnaný obchod – za ve sklepě vyšťáranou lahvičku staré pálenky. Hned jak se Spojenci utábořili mezi Clairefontaine a Rochefort-sur-Yvelines, začali jsme tam s bratrem chodit. Byly to průzkumné cesty, které se ze zábavy změnily v zaujetí, když jsme se chopili výměnného obchodu. Při návratu jsme byli oba, já i bratr, nadšení, že jsme my, malí Francouzi, obchodovali s velkými Američany nebo Angličany jako rovný s rovným. A importované zboží – žvýkačky a cigarety, které nám plnily kapsy, nám dodávalo spoustu energie.

A tak, i když se rozhodně nechlubím tímto směnným obchodem, nemám také žádné pocity viny – vždyť jsme právě prožili šest dlouhých let nedostatku.

4 Antoine de Saint-Exupéry: Země lidí, přeložila Věra Smetanová.

5 Forces Française de l’Intérieur – Francouzské ozbrojené síly domácího odboje (pozn. překl.)

3

Něco z klauna

Přes veškeré přípravy jsme nikdy nebyli úplně na výši. To mě ale až tak neznervózňovalo. Vždycky si nějak poradíme, abychom zaplnili mezeru nebo chvilku rozpaků, kdy už nikdo neví, co udělat nebo říct, či dokonce jakou má roli.

Při zkouškách se nezabýváme tím, že nemáme režiséra, a nikoho ani nenapadne, že by chtěl být šéfem a riskovat tak, že se proti němu nejdřív všichni postaví a nakonec ho nebudou mít rádi.

Jsme jenom děti a máme chuť se bavit, a proto momentálně nemůžeme počítat s pomocí dospělých. Válka se nám nelíbí: vyžaduje po nás, abychom byli hodní a nepřidělávali rodičům další starosti. Dokud tu jsou, či ještě jsou.

Naopak, snažíme se být andílky, kteří je rozptýlí a aspoň na dvacet minut jim umožní zapomenout na obavy a trápení. A bez přehánění, myslím, že se nám to daří. Proto, že jsme při hře obratní a je v nás nadání pro radostnou anarchii.

V Clairefontaine Alain a já velmi dobře vycházíme s dětmi přátel našich rodičů, dobrou trojku jsme vytvořili zejména s jistým Petříčkem. Když se dovíme, že se rodiče dohodli na společné večeři doma, pouštíme se hned do přípravy představení, které jim nabídneme při aperitivu. Začínáme okamžitě zkoušet, ale přesto máme soustavný pocit, že jsme se do toho pustili příliš pozdě.

Na program divadelních slavností dáváme vždy nějakou klasiku, kterou známe. Mírně upřednostňujeme příběhy, kde hrdinové lehce překračují pravidla, chovají se rytířsky, odvážně a vznešeně. Zbožňuju Tři mušketýry, protože Dumasova kniha obsahuje všechny požadované ingredience. Přátelství Gaskoňce d’Artagnana se třemi mušketýry, krásu milady a zachraňovanou čest královny. V tomto románu pláště a dýky mě uchvacuje všechno. A pro naši malou venkovskou divadelní skupinu má tu přednost, že nabízí dostatečný počet rolí a vyžaduje jen několik rekvizit, které se dají snadno vyrobit: železo je nahrazeno dřevem, peří listy a barevné látky mušketýrů papírem.

Nečekané obraty a množství scén, při nichž dochází k pronásledování a soubojům, nás nutí běhat, skákat a hýbat se – a vybíjet tak svou energii. A já nacházím nejlepší masku, pod níž mohu být darebákem, a nejlepší způsob, jak beztrestně blbnout. Nebo ještě lépe: způsob, jak blbnout a být za to odměňován potleskem a blahopřáními a máminým úsměvem. A zahlédnu – trochu předčasně – zájem o řemeslo, které jednou bu-du vykonávat.

Strašně rád dělám rámus, oblékám masky a velkoryse improvizuji, když se mi text vykouří z hlavy v důsledku zakoušeného rozčilení. Ale vím si rady, jen aby představení pokračovalo dál. Někdy zasahují dospělí, a ačkoli se baví, musejí představení ukončit.

Když jsme hráli Sofiiny příběhy^6, dovolovali jsme si trochu míň, původní text drží naše bláznivé nápady víc na uzdě. Ale na našem jevišti v Zapadákově nikdy nevládne bezvětří.

Na něm zapomínáme na všechno. Jsme zbaveni tíže světa, jeho dějin a nadnáší nás dětská nevinnost a nadšení ze zábavy. Je nám líto jen toho, že se dospělí našich představení neúčastní pořád a ne vždy jsou ochotní přijít se podívat, jak blbneme v příliš velkém oblečení a s kníry, které jsme si namalovali uhlím.

Trávit čas předváděním hloupostí s partou podobně naladěných kamarádů se velice brzy stává mou skutečnou neřestí. Oddávám se jí často a vášnivě.

Letní prázdniny trávíme v hotelu Castel-Fleuri v Piriac-sur-Mer, který leží v kraji Loire-Atlantique. Jsem šťastný, že jsem tu našel kamarády, jejichž energii násobím. Musím přiznat, že jsme všichni pěkní výtržníci. Vzájemné hecování nás žene vysoko na stupních šaškování a vtipkování. Bohatě k tomu využívám svobodu, kterou nám v létě rodiče dopřávají.

V naší roztomilé tlupě jsem uznáván za nejztřeš-těnějšího a nejukecanějšího člověka, který dokáže okouzlit autoritu v okamžiku, kdy hodlá neúprosně zasáhnout, a který dokáže vyjednávat, když potřebujeme, aby nám někdo něco dovolil.

Ostatně jsem dodal oficiální důkaz o své výmluvnosti. Náhodou jsem šel kolem oznámení, že na návsi organizují trhovci soutěž o nejlepšího místního dryáčníka. Srdce mi poskočilo a zcela přirozeně jsem se tam dostavil. Jediný kluk mezi velkými muži, chvastouny údělem, zatímco já jím byl jen díky své slávě.

Měli jsme prodávat zboží, které nám určí. A já dostal opravdu něco! Akorát k zesměšnění malého chlapce! Měl jsem vychvalovat dobrodiní slipů. Celou svou výřečnost jsem měl věnovat spodkům!

Moji rodiče mi vždycky šli příkladem, a tak jsem se rozhodl hrát na směšnost hrdinského činu, který přede mnou stál, a zůstal jsem optimistou ve víře, že vyhraju. Navzdory všemu zdání jsem měl obrovskou výhodu v úkolu, jak zvýšit hodnotu spodků – důvěrně jsem je znal.

Spodky jsem nosil vždycky a nejraději bílé. Ve znalosti zboží mě tedy nemůže nikdo potopit. Měl jsem možnost například pozorovat, jak je důležitá jejich pružnost, velikost otvorů na nohy anebo objem látky vepředu a dokonce i vzadu. A tahle důvěrná blízkost mi dodá sílu, abych se o ni rozdělil s lidmi, kteří mi budou naslouchat. Celý svět zná okamžik rozpaků, když spodky spadnou nebo když se pod kalhotami vyboulí nebo se vysoukají příliš nahoru k pasu a škrábou mezi stehny. Nebude tedy tak obtížné prodávat lidem to, bez čeho se neobejdou a co jim může způsobit spoustu drobných trápení.

A tak jsem díky mým argumentům a síle přesvědčování hrdě a s povznášejícím bláznivým smíchem stanul na vítězném stupni na pódiu. A to vše před doširoka otevřenýma očima svých ohromených kamarádů.

Můj řečnický talent mi vyhrál nejvyšší, ale nikoli nejzajímavější cenu: jídelní servis. Ale mé zklamání trvalo jen pár vteřin, než jsem vymyslel, jak získat nějakou náhradu.

V hotelu, kde jsme bydleli každé prázdniny, se servis určitě hodí. A tak jsem manželům Loyerovým, majitelům Castel-Fleuri, pod cenou prodal talíře a všechny krámy, které k tomu patřily. Usmívali se mé šikovnosti a já s penězi v kapse, které jsem získal za svou řádně proříznutou pusu, jsem dělal to, k čemu jsem byl nadaný: bavil jsem lidi.

Ale veškeré mé šaškárny nesměřují ke zvonivým výhrám. Stává se, že je provádím čistě pro radost – abych se zasmál já i druzí. Nad záplavou turistů mne jednoho dne napadne vtípek, z něhož se raduju několikrát za léto.

Po nábřeží se prochází spousta turistů, kteří se koupou a všechno okukují. Vezmu si do hlavy, že se před nimi budu vydávat za mladého Angličana, který přijel na prázdniny z druhé strany kanálu La Manche. Žádný důvod pro to, že by někdo odhalil mou totožnost. Jsem dost šikovný, abych dokázal padělat anglický přízvuk, a s potěšením navlékám své věty do roztomilé britské intonace.

Zjevně působím věrohodně v kůži mladého zdvořilého Angličana, který se snaží mluvit místním jazykem, aniž zapře své kořeny. Skeč se daří skvěle. Turisté nepochybují o mém původu a kamarádi se válejí smíchy, když vidí mé chování. Rodiče a ostatní dospělí, kteří znají mou pravou národnost, obdivují mou troufalost a smějí se mým kašpařinám, které je také baví. A co víc, jsou rádi, že jsem šťastný a nadmíru čilý. K mé smůle jsem nakonec odhalen. Člověk, kterého jsem také napálil, zaslechne, jak mluvím plynnou francouzštinou bez přízvuku, a setře mne takovým způsobem, že v celém okolí zničí mé dobré jméno i pro další léto.

I když zasévám spory všude, kde dostanu příležitost, většinu svých pitomin si nechávám pro domovský terén svých her – pro Paříž.

To je to město, kterému chci dát ze sebe to nejlepší, tam napínám luk svého klaunského talentu. Tomuto městu a zejména mé čtvrti, kterou miluju, té obrovské zahradě, v níž jsem směl svobodně růst.

Čtrnáctý obvod a jeho sousední okolí – pátý a šestý obvod – pro mne představují životní nutnost – Eden, Olymp, Babylon. Nic se nevyrovná ulici Daguerre a jejím přívětivým obchodníkům ani náměstí Denfert-Rochereau s bronzovým Belfortským lvem, tak akorát na šplhání. Aleje v zahradách pařížské hvězdárny^7, kam s maminkou chodíváme ve čtvrtek, nám slouží jako závodní dráha, kde se s kamarády díky své sestřičce účastním závodu kočárků, v nichž leží naši nejmladší sourozenci. Běžíme s nimi jako splašení a není v našich silách zabránit pádům. Muriel strádala občas mou nešikovností a dodnes na to vzpomíná.

Elegantní návštěvníci Coupole, kavárny a bistra, kde se pohybují umělci i žebráci, ruch ulice de Buci a nedělní trh na bulváru Raspail mne přivádějí k úžasu. Žijeme v ještě vyvolené části hlavního města, neboť klid a ptačí zpěv jsou pod ochranou, aniž by tu současně vládla smrtelná nálada, ačkoli v nejbližším sousedství, na druhé straně ulice Victor-Considérant je hřbitov, na nějž ale nemáme výhled.

Tam ubíhají dny mého šťastného dětství. Ještě mi není deset, ale už považuju celou čtvrť za své království. Vypočítávám jeho bohatství a sčítám jeho obsah (pokud ho znám); několikrát týdně ho obcházím, abych se ujistil, že je vše na svém místě, a abych objevil místa, která ještě neznám, ale která se budou hodit k hrám. Přitom je zbytečné chodit daleko – náš dům nabízí dostatečné vybavení k různým zábavám, vytváří dokonalé a navíc velice praktické šapitó – je totiž hned po ruce.

V cirkusové oblasti mám zkušenost pouhého diváka. V době vánočních svátků nás matka vodí na představení klaunů. Fascinují mě. Nemohu odtrhnout oči od jejich červeného nosu, jejich pitvoření v pruhovaných kostýmech, od jejich motýlků. Sním o tom, že jsem jedním z nich, že dokážu rozpoutávat hlasitý smích a šířit okolo sebe radost jako oni. A opakuju mámě: „Já chci být taky klaun!“ Mohla by mi tenkrát odpovědět: „Ale vždyť jím už jsi, můj synu.“

Marně se snaží brzdit můj sklon k čertovinám všeho druhu. Musí někdy reagovat, musí mě chvíli hubovat, když skutečně překročím všechny hranice nebo když se vystavuji nebezpečí. V té době netuší, že má neschopnost vnímat hranice a nebezpečí přežije mé dětství.

Pravidelně se v našem domě věnuji pozoruhodné akrobacii v prostoru schodiště. Náš byt je v pátém poschodí a já se věším na zábradlí. Někdy visím do prázdna za ruce s hlavou nahoru, jindy za nohy hlavou dolů, v poloze „vykuchaného prasete“. Zejména tato poloha děsí sousedy, když nešťastnou náhodou vyjdou z bytu. Spěchají pak k našemu zvonku, aby upozornili matku, že dělám kašpara a že to „špatně skončí“.

Jsou to slušní, odpovědní lidé, a tak se možná trochu diví matčině vyrovnanosti. Matka, kterou už množství mých kousků zmáhá, zpravidla jenom řekne: „Jeane-Paule, přestaň dělat kraviny.“

Mírně ji podezírám, že zasahuje jen pro klid svědomí a aby co možná nejkorektněji vyhověla očekáváním sousedů. Ve skutečnosti důvěřuje mé odvaze, obratnosti a štěstí. A navíc nepatří k úzkostným matkám, které s fatalistickým pesimismem předvídají všechna možná neštěstí a své andílky hýčkají ve strachu, že si ublíží, a tak je posílají do postele s každým bebíčkem a každou rýmičkou.

Když o mnoho let později ve svém nadšení pro akrobacii konám ve filmech všechny kaskadérské kousky sám, maminka nepocítí o nic větší obavu než tenkrát na schodišti, do té míry je jí cizí obvyklé mateřské myšlení.

Jednou mne navštíví v nemocnici, kde mě hospitalizovali, protože jsem si zlomil kyčel po nepovedené piruetě. Vtrhne do mého pokoje jako uragán a s vyděšeným pohledem volá: „Kde máš nohy? Kde jsou tvoje nohy?“ Jsem trochu překvapen náhlostí jejího příchodu a divnou otázkou, kterou mi klade. Odpověď mi připadá celkem zřejmá. Nadzvednu peřinu, abych sebe i ji ujistil, že nohy jsou opravdu tam, kde mají být. Zdá se, že se jí ulevilo, a vykřikne: „Aha, tak to je v pořádku. Myslela jsem, že sis je urazil!“ Otočí se na podpatku a zmizí ze dveří pokoje. Zůstávám paf. Zlomená kyčel si nezaslouží ani pětiminutovou přítomnost u mého lože, ani náznak soucitu. Hlavně, že jsem neztratil nohy. Nic menšího si nezasluhuje pozornost.

Abych vyvedl matku z klidu, musím udělat něco zajímavějšího než vykuchané prasátko zavěšené na zábradlí v pátém patře. Snažím se ji překvapit a vydávám ze sebe to nejlepší, co dokážu. Bratr mi pomáhá a vždy vyvolá poplach.

Když mám jít k večeři, provádím svůj oblíbený kousek – vstupuji venkovním oknem, na něž jsem se dostal z balkonu v sestřině pokoji. Rodiče vidí, že přicházím ze vzduchu místo z chodby. Tatínek řičí smíchem a maminka něco poznamená – spíš pro forma, jako by chtěla říct: „No dobrá, nemůžu přece ztratit autoritu.“

K šaškárnám mne rodiče nenabádají, ale také mi je nezakazují a já jejich shovívavost považuji za mlčenlivý souhlas. Uvolněnost, s níž pozorují mé dospívání, svědčí o důvěře, kterou vkládají v můj osud.

Za celý svůj život se o mne doopravdy báli jen jednou – v roce 1970 na 37. večeru umělců^8. Připravil jsem si akrobatické číslo. Mělo to vypadat jako volný pád, nad nímž jsem ztratil kontrolu. Neměl jsem čas (a ani mne to nenapadlo), abych rodiče, kteří byli mezi diváky, připravil předem. Musím přiznat, že jsem byl nadšen výhledem na leteckou cirkusovou scénku.

Vybrousil jsem do dokonalosti svůj výstup s Mariem Davidem, který mi na zemi v masce Pierota přihrával. Sedal jsem si na stupínky žebříku v manéži a on pokaždé zavolal: „Ale pane Belmondo, to není vaše místo.“ Klaun mě měl lstí donutit, abych skočil dolů. Zmizím a přiletím vzduchem. Měl jsem odpovídat: „Tady je to ale opravdu trochu vysoko,“ a nakonec dodat: „Ahá, já tu jsem proto, abych vám ukázal kousek skutečné akrobacie!“

Klaun nepřestává intrikovat a láká mě, abych skočil. Mám chvíli na to, abych si zaklínil nohu do lana. Pak se vrhnu dolů, zachycen jen za jednu nohu. V polovině pádu se falešná zeď zřítí, já křičím, padám a přistanu těsně nad zemí. Skeč se mi moc líbil.

Jenže iluze byla tak přesvědčivá, že maminka vykřikla děsem, přesvědčená, že si před jejíma očima zlomím vaz. Po představení mi dala takovou sodu, jakou jsem po celé své blažené dětství nezažil.

6 Comtesse de Ségur: Les Malheurs de Sophie, 1858 (česky Sophia Rostoptochine de Ségur: Nehody malé Žofie, 1909), ve Francii dodnes neobyčejně populární román pro děti, který vychází v nesčetných reedicích, byl zdramatizován, převeden do podoby komiksu a několikrát zfilmován, naposledy 2016. (pozn. překl.)

7 Les jardins de l’Observatoire

8 Gala de l’Union des artistes – slavnostní večer Svazu umělců je charitativní cirkusové představení, na němž se podílí řada i významných herců, zpěváků i artistů. Výtěžek večera je určen pro umělce v nouzi.

4

Umění, literatura a štěstí

Silně na mne působila trpělivost, se kterou otec po týdny opracovává drsný a mohutný materiál. V šesti letech jsem byl kučeravý, živý a neposedný kluk. Nechtělo se mi sedět mu modelem, ale s obdivem jsem pozoroval jeho pomalé, trpělivé a přesné pohyby sochaře. Nesnaží se ovládnout keramickou hlínu, po-drobit ji své umělecké vůli. Naopak se zdá, jako by naslouchal zpěvu o tvaru. Vidí v ní obraz toho, čím se stane – zapřádají spolu rozhovor, jehož konečným výsledkem je socha. A tento vztah vyžaduje dennodenní urputnou dřinu, která mne udivuje, ale nikterak nebrzdí mého otce.

Jak musel milovat své řemeslo, aby každé ráno ve stejnou hodinu chodil do ateliéru, kde na něj nečeká žádný šéf! Pracuje pravidelně a ukázněně jako úředník pověřený jaderným vyzbrojováním.

Na první pohled nikdo nedokáže uhádnout, že je umělec – neobléká se tak a nemá ani u umělců předpokládané zlozvyky. Je laskavý ke svým dětem, přísný sám k sobě, oškliví si lehkovážnost a hubuje na talentované lidi, kteří neradi pracují. Tisíckrát nám opa-koval své krédo: „Nadání je jako diamant – když ho neopracuješ, není k ničemu.“

Sochařství bere táta vážně. Vkládá do něj celou svou energii a má k němu úctyplný vztah. Tvrdošíjnost, kterou dává do práce, nepřipomíná zápas, který má uspokojit jeho pýchu, ale spíš stezku skromnosti. Nikdy není spokojen sám se sebou a se svými výtvory. Nikdy by netvrdil, že něco poznal ze všech stran, že by byl v něčem odborník. Považuje se za věčného učně, jenž toho nikdy neví dost.

Tatínek pracuje jako drak a každou neděli bez výjimky musíme chodit do Louvru. Jako dítě tím někdy trpím. Cítím se přesycen obrazy a sochami, potácím se mezi nimi v nezměrných galeriích.

Jeho nadšení neztrácí na síle. Každou sobotu vesele oznamuje, do které části Louvru půjdeme. „Zítra vám ukážu vlámské mistry!“ A hlasitě se rozplývá před mistrovskými plátny, objevuje na nich nové droboučké detaily, které mu až dosud unikaly, obrazy vykládá v kontextu díla i dějin umění, porovnává je a staví do protikladu, ale hlavně je chválí pro jejich specifickou krásu.

Přál by si, abychom se nakazili jeho vášní pro umě-ní. Přiznávám se, že pro mne, dítě se srdcem cirkusáka, je tato každotýdenní kulturní hostina, servírovaná po nedělním obědě v době odpolední siesty, přespříliš sytá. Ovšemže nic neříkám, nechci ho zklamat. Nemůže chápat, že jeho hlas nám bzučí v uších, aniž bychom věnovali pozornost tomu, co říká. Občas – záleží to na míře naší ospalosti – pochytíme několik slavných malířských jmen, která v nás i proti naší vůli zdůvěrní.

Jenom si sem tam zobneme toho, co náš otec hltá. To, co v něm budí silné estetické i horoucí intelektuální vzrušení, v nás probouzí malátnost, která nám ale nebrání v tom, abychom neblbli v galeriích, které se k tomu přece tak skvěle hodí.

Když se jeden z nás odváží táty zeptat: „Ale proč se pořád vracíš do Louvru?“ neměnně odpovídá: „Abych se něco naučil, dítě.“ Z odpovědi jsme vždycky v rozpacích. Jsme obyčejné, lenivé děti, sympatická kvítka z čertovy zahrádky, naplněná láskou a obdivem k svým dokonalým rodičům, a bojíme se, že nikdy nedokážeme jejich příklad následovat.

Jednou v neděli, to nám všem už bylo kolem padesáti, jsme s otcem obědvali v restauraci. Bylo to několik měsíců před jeho smrtí. Ptali jsme se, co bude odpoledne dělat, a on odpověděl: „Jdu do Louvru.“ Spontánně ze mě vypadlo: „A proč?“ Podíval se na mě, usmál se a odvětil: „Abych se přece něco naučil, dítě.“ V osmdesáti třech letech se pořád ještě cítil neznalý před věděním a krásou.

Vždycky si kreslil na všechno, co mu padlo pod ruku, včetně papírových ubrusů. Když se jednou jeho kamarád Valentin zeptal: „Paule, proč si nekreslíš?“ a on odpověděl: „Proč? Proč bych to dělal?“ pochopil jsem, že brzy zemře.

Pravidelné nedělní poutě do Louvru mě určitě naučily nutné pokoře před sumou veškerého vědění, ale znechutily mi trvale malířství. Mé trauma z muzeí a galerií potrvá hodně dlouho. Když jsem už zralý, dospělý člověk, musejí mi vyhrožovat smrtí, abych se odhodlal projít kamenná podloubí v ulici Rivoli.

Chudák táta! Snažil se předat nám svůj vkus. A jak se pyšnil naším výrazem andílků, kteří omylem zabloudili na zem, když jsme za ním chodili do ateliéru pod záminkou, že ho jdeme pozdravit při návratu domů z hrátek na trávníku hvězdárenské zahrady…

Ve skutečnosti nás do domu číslo 77 na třídě Denfert-Rochereau, padesát metrů od Port-Royal, uvnitř parku se staletými stromy, které stíní kolem dvaceti ateliérů v bývalých konírnách, vábila vůně těl kyprých nahých modelek. Vždycky jsme si našli důvod, proč vstoupit do velké místnosti, kde pracoval. Jednou jsme přinesli dopis, potřebovali jsme nutně odpověď na nějakou otázku, přinesli jsme mu něco k pití…

Byli jsme u vytržení, když jsme se na nich klidně mohli pást očima s tím, že jsme ještě děti, nebo pod uměleckou záminkou! Myslím, že právě na tomto místě, kam za tátou chodily ty obdivuhodné bohyně, ta dokonalá těla, nesmrtelné krásky, právě tady jsem si osvojil lásku věnovanou ženám, začal jsem zbožňovat „slabší pohlaví“, což je nespravedlivé označení, ale pro mne znamená celý světadíl slastí, příslib radosti, blaženost, jíž není rovno.

Můj otec dokáže vytvořit krásu a vzdát jí hold. Ženy, které jsou tak laskavé a vydrží v jedné poloze nekonečně dlouho, pod otcovýma rukama ještě zkrásní. Často získávají ducha a záři, které jim ve skutečnosti někdy chybí. Mne a bratra Alaina nejvíc šálí skutečnost, že je schopen odhalit krásu ženy, vůči níž jsme my zůstali slepí.

Když jsme se jednou stavili v ateliéru, uviděli jsme tam paní, která u nás doma uklízí. Je tam, jak ji Pán Bůh stvořil, před mým otcem v nepopsatelné bílé sochařské blůze. Leží, odpočívá, jako by ji někdo právě vytrhl ze spánku. Většinou ji vnímáme jako nenápadnou, trochu zasmušilou a shrbenou ženu, ale teď se nám zjevila před očima v novém světle. Ve stínu každodenního života jsme si nikdy nevšimli její zářivé krásy, kterou náš otec odhalil. Zmocňovala se mne závrať z pohledu na její bradavky a do mozku se mi prodrala myšlenka: „Při nejbližší příležitosti se musím podívat na její prsa pod blůzou. A taky na zadek. A pak… když se mi to vybaví.“

Kdykoli jsme potom překračovali práh ateliéru, vzpomněli jsme si, jak nás tenkrát překvapila naše uklizečka, a obávali jsme se, že tam uvidíme – nahou a vleže – uzenářku z ulice de Buci, trhovkyni z trhu Raspail, rybářku z ulice Delambre, správcovou našeho domu, či dokonce moji učitelku.

Ještě dnes obdivuju mámu, že nepociťovala ani záchvěv žárlivosti, když její manžel trávil většinu času s nahými ženami, které byly mnohdy žádoucí a velice povolné. I tady dokazovala svou jistotu a mimořádnou důvěru. Zbožňovala otce do té míry, že mu obětovala vlastní uměleckou kariéru, a její láska nepřipustila sebemenší pochybnost či podezření.

Nikdy jsem neslyšel, že by se hádali. A když jsem později míval velkolepé záchvaty žárlivosti při sebemenší známce nevěry, okamžitě jsem se vztekal, rozbíjel nádobí a nábytek a dělal scény, ať už skutečné nebo vymyšlené, musel jsem myslet na rodiče a jejich klidný harmonický vztah. Doplňovali se a nehádali se, kdo má jaké právo, dohodli se, aniž o čem museli diskutovat, podělili se o naši výchovu bez jakéhokoli teoretizování.

Tatínek nás učil malířství, sochařství a věcem všedního života, maminka nás zcela přirozeně zasvěcovala do filmu a divadla. Jdu s ní poprvé do kina v ulici Denfert-Rochereau kochat se filmy jako Volpone s Louisem Jouvetem, Pekařova žena s hercem Raimuem či Návštěva z temnot s Julesem Berrym; jdu s ní i do Comédie-Française, kde mne oslovilo představení Molièrových Učených žen. Silně na mne zapůsobilo kouzlo prken, po nichž již po tři století chodí herecký výkvět.

Matka se ale nespokojí jen návštěvami Comédie-Française od mých dvanácti let. Stejně jako můj otec se snaží prohloubit moje poznání, a tak obejdeme úplně všechna pařížská divadla.

Díky matčině svědomitosti jsem měl možnost v divadle Marigny vidět Pierra Brasseura v Hrbáči a Kea-novi, v divadle Antoina Michela Simona v mytické a šťavnaté hře Fric-frac a Charlese Dullina v Ateliéru v jeho podání Lakomce. A spoustu dalších her.

Seznam těch, jejichž herecké filmové nebo divadelní umění se do mne vepsalo, by byl dlouhý. Obrazy, které mi posloužily jako majáky. Dialogy, kterých jsem se držel. Snaha neustále se inspirovat geniálním Michelem Simonem, před nímž jsem já, mladý herec, padal na kolena. Fernandel, nad nímž jsem řičel smíchy ve filmu Les Dégourdis de la 11e (Mazaní chlapi z jedenáctého) a ještě Jules Berry v roli ďábla ve filmu Návštěva z temnot.

Mám-li to shrnout, rodiče mne opravdu dobře vychovávali a přitom bděli, aby život nebyl přespříliš ponořen do materiálních zájmů. To, co se odehrává ve filmu, je koneckonců stejně důležité jako kterákoli aktuální událost. Je-li realita protivná, ideálním útočištěm je fikce. Realita přece nevzniká sama sebou: vytváří se stejným způsobem, jakým můj otec formuje své busty. Radost je fikce, k níž se dopracováváme vírou. Štěstí je skutečnost, kterou jsme si vytvořili.

Naši rodiče nás vychovávají svým zápalem. A náš byt v ulici Victor-Considérant je mimo jiné otevřeným místem. Spousta umělců různých oborů, kteří se s mými rodiči přátelí, jsou vítáni u stolu a v zápalu diskuse zůstávají na jeden – rozuměj několik koňaků. Vlaminck, jenž je otcovým sousedem v ateliérech na avenue Denfert-Rochereau, nebo Pierre Brasseur, s nímž se matka seznámila během své kratičké kariéry komparsistky, přicházejí často do našeho obýváku, kde se kochají tatínkovými plamennými a současně klidnými a jemnými postřehy o Bourdellově práci nebo o Rodinově Pekle.

Je vždycky trochu komické vidět ho, jak vzplane a ztrácí trpělivost, když má dojem, že není dostatečně pochopen. Maminka ho občas škodolibě provokuje a předstírá, že oponuje některé z jeho zanícených analýz.

Moje dětství s takovými rodiči bylo velice šťastné. Dostávalo se mi všeho, aniž bych musel vyvinout nejmenší úsilí. Nepamatuju se, že bych měl někdy pocit šikany či frustrace. Vlastně jednou ano. Přál jsem si totiž něco, co jsem ani s nejlepší vůlí kohokoli na světě nemohl dostat. Nic menšího než elektrický vláček, který jsem našel v katalogu a který byl velký jako náš stůl v jídelně. Ale byli jsme ve válce a hračky zmizely z obchodů. Byl jsem tedy dost nezpůsobný, že jsem připustil, aby elektrický vláček vnesl falešný tón do partitury dokonalého štěstí mého dětství.

Právě tohle mi nejspíš později pomáhalo bojovat proti ranám osudu. Z dětství jsem načerpal klidnou sílu, kterou žádná událost až do dneška nedokázala zničit. Šťastné dětství je nejkrásnější dar, který osud může – náhodně a nespravedlivě – člověku věnovat. A lituji všechny, kteří se při vzpomínce na dětství roztřesou, kteří dospěli bez lásky a svobody. Těm jsem ochoten vše odpustit.

Několikrát jsem se sblížil s lidmi, kteří jako děti byli pod dohledem úřadu pro ochranu dětí, s těmi, kteří byli dětmi ulice. A s Alainem Delonem, který byl také jedním z nich, se náš vztah změnil ve věrné přátelství, které bylo nesmyslně přerušeno hádkou vystupňovanou tiskem. Byli jsme si ve všem podobní, s výjimkou zcela protichůdného dětství. A po této stránce jsem měl zdaleka lehčí roli.

5

Kluk k ničemu, nebo skoro k ničemu

Nakonec jsem je omrzel a 29. května 1944 mě vyloučili. Prostě mě poslali na prázdniny. Nutno říct, že jsem neprojevoval žádné přehnané nadšení od prvního okamžiku, co jsem v lednu 1944 do školy vstoupil.

V Alsaské škole^9 jsem trávil hodiny smrtelné nudy a zůstával jsem dokonale lhostejný k výuce aritmetiky a ostatních předmětů, pro něž jsem nenašel žádný bezprostřední význam. Třída mi připadala jako ideální půda pro vznik neurastenie.

Od mých počátků v lůně školy jsem nedokázal skrýt svou přirozenou neslučitelnost s institucí, která očividně nepovažuje dětství za čilý a něžný ráj, ale za šedou a studenou celu, zbavenou všech známek lidskosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mých tisíc životů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.