Vážně, to je síla

Karel Rašín

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Jakákoli podobnost jmen, míst, fotografií a událostí popisovaných autorem s realitou je čistě náhodná.

Vydání první 2017

Autor/ text: Karel Rašín

Redakce/ korekce: Dana Rašínová, DiS.

Grafická stránka/ ilustrační foto: Karel Rašín a Dana Rašínová, DiS.

Více o autorovi: www.exopolitika.cz

© Karel Rašín

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-070-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-071-4 (mobi verze)

Obsah

Informace

Slovo autora

1) Drama na sjezdovce

2) Zkouška odvahy

3) Šikana

4) Zdrhačka

5) Vězení

6) Nervák na chodbě

7) Přesdržka od vojáků

8) Na stromě

9) Panáka pro abstinenta

10) Výslech

11) UFO

12) Neznalost neomlouvá

13) Zakázaná povídka

14) Inzerát

15) Katastrofa na Národní třídě

O autorovi

Tiráž

Slovo autora

Vážení čtenáři, leží před vámi druhý díl ze série „Vážně“, tentokrát s názvem „Vážně, to je síla“. Kniha je poněkud směrována k zážitkům, jejichž prožití zanechalo jisté šrámy na mé duši, avšak myslím, že jsem se s nimi, jak doufám, vypořádal s vtipem sobě vlastním. Dramatické příběhy střídají ještě dramatičtější vyprávění, o kterých si někteří mohou říci lidovým žargonem, že je to tedy síla. Jedná se o dějové linie, jaké se běžně nemohou stát. Domnívám se, že je nejspíš ještě nikdo nikdy nevymyslel, musel jsem si je odžít, abych je mohl v budoucnu sestavit a předat veřejnosti. Zařazení některých povídek vyžadovalo značné zvažování, vzhledem k choulostivé povaze obsahu některých z nich. I v tomto dílu se všechny události přihodily víceméně tak, jak jsou podány. Nakonec jsem však dospěl k názoru, že zamlčování, byť i sebechoulostivějšího tématu, k ničemu nevede - a k terapii již vůbec ne. Tímto se vrhám do náruče kritické veřejnosti se svým tajemstvím, ať již to dopadne jakkoli, neboť tvrdím, že tohle by nikdo zažít nechtěl.

Pěkné čtení - autor

1) Drama na sjezdovce

Sjel jsem svah, dokonce se mi podařilo udělat pár efektních obloučků aniž bych u toho upadl, a náš instruktor mně tleskal. Ještě musím hned v úvodu poznamenat, že se psal konec 70. let, tedy zapomeňte na sofistikované vázání současnosti (2017). Než jste si navlékli příšerné vázání, kandahár, byli jste úplně promrzlí.

Naše škola na horách ve Vysokých Tatrách byla rozdělena do pěti oddílů, podle výkonnosti každého jednotlivce. Pobyt trval týden a já byl zařazen do družstva 4, kde byli jedinci, kterým se občas sjezdovku podařilo sjet bez pádu, i když s nohama široko od sebe - jak dotyčný hledal stabilitu. V pátém družstvu byli žáci, kteří, jak jste jistě poznali, nesjeli nic, tedy přesněji, sjeli všechno, ale po bundě. A lyže pro ně byly zvláštní nevhodný doplněk jinak příjemného zimního pobytu. V družstvu 3 byl Mirek, který byl o něco lepší než já, a postupně, jak z logiky vyplývá, první družstvo byly sjezdové elity.

Náš lyžařský výcvik probíhal každý den dopoledne a pár hodin odpoledne. Přímo u podnikové chaty stál vlek typu „kotva“, který nás vytáhl asi tři sta metrů na svah těsně pod lesem, odkud jsme sjížděli s instruktorem. První a druhý oddíl jezdil na vedlejší sjezdovce. Nutno ještě přiznat, že pro nás, začátečníky, bylo umění vyjet kotvou vůbec až nahoru. Někomu se to nepodařilo ani napotřetí. Buď z kotvy vypadl ihned nebo z ní vypadl v půlce kopce, a tak všelijak podobně.... Na naší sjezdovce byl také obávaný úsek, kde byly boule; a tak jste často viděli vjet nešťastníka na bouli, a pak vyletět do vzduchu, kde se postava dotyčného zformovala tak, že lyže byly k obloze a hlava k zemi. Pád to byl vždy groteskní, zvláště když propriety začátečníka byly roztroušeny v délce padesáti metrů. Někdo k vám přijel s čepicí, jiný zas dovezl ujetou lyži, kdosi donesl jednu hůlku, protože ta druhá byla zase na druhé straně a tak dále.

V těchto komických disciplínách vynikal mladík Venca Odehnal, kterému se říkalo „Kouř“, protože na chatě často chodil ven za kůlnu se dřevem a vyzýval nás, že si jde „dát kouř“, kdo si půjde zapálit s ním. Dokonce se téměř zapomnělo, jak se jmenuje doopravdy a nikdo mu neřekl jinak než „Kouř“. Tedy „Kouř“ neuměl lyžovat vůbec, a i páté družstvo bylo pro něj silně pokročilé. Kotvou nevyjel nahoru ani jedenkrát, protože to nedokázal. Jednou jej tam vyvezli rolbou, která zásobovala horní chaty potravinami. Zajímavé však bylo, že se vůbec ničeho nebál a neměl téměř žádný pud sebezáchovy. Nedbal rady instruktora a směle se rozjel po sjezdovce dolů rovně, tedy po lyžařsku „šusem“. Pátý oddíl měl sice sjezdovku kratší, ale to pro „Kouře“ neplatilo. Pokud si myslíte, že nebohého začátečníka musela dole odvážet záchranka, mýlíte se. „Kouř“ sjel úplně všechno. Z dálky vypadal jako ukřižovaný, protože měl roztažené ruce a hůlky daleko od sebe, roztažené nohy - a řítil se neohroženě dolů. Zastavoval vždycky jen pádem, často krkolomným, po kterém si všichni mysleli, že má zlomené nohy, ale „Kouř“ se zvedl ze země, bílý jako sněhová koule, bez čepice, i bez bundy, bez obou lyží i hůlek. Když jej pár žáků z jiných oddílů a instruktor vyhrabali ze závěje, první, co řekl, bylo: „Kuci, dáme kouř?“

„Kouřovi“ konkurovala dívka jménem Jana Husarská, která rovněž končila pouze pádem s kotrmelci. Jejím husarským kouskem bylo, že když za chatou sjela z vytyčené trasy, nepodařilo se jí učinit obrat, najela na zasněžený žebřík, který pochopitelně nebyl vidět - a zlomila si obě lyže, až u toho vyletěla z lyžáků, které jí byly velké, a v ponožkách se ubírala hlubokým sněhem k přibíhajícímu instruktorovi. Prostě pátý oddíl.

Asi tak ke konci pobytu jsem byl přeřazen do oddílu 3 a Mirek do oddílu 2, protože jsme se výrazně zlepšili. Rozhodl jsem se, že vyjedu sjezdovku nahoru, měli jsme totiž pár volných sjezdů, při kterých jsme měli instruktorovi ukázat, zda sjedeme náročný úsek, po čemž bych např. já mohl být posunut k Mirkovi do oddílu č. 2. Jenže to mi nestačilo. Od začátku sjezdovky vedla do kopce lesní cesta, prostě někam na vrcholy. Měl jsem v úmyslu si úsek sjezdovky prodloužit o výjezd z této lesní cesty, odkud jsem vídával vyrážet nejednoho náročného lyžaře. Začal jsem se škrabat stromečkem na lesní cestu (stromeček, vážený čtenáři, to je v lyžařské mluvě specifická chůze do kopce – pozn. autora). Cesta nebyla nijak úzká, ale příkrá, a po stranách měla nahrnuty velké závěje, to jak byla důkladně protažena. Minulo mě pár lyžařů a já pokračoval pomalu nahoru. Celý den byly slyšet z dálky nějaké motorové pily, a já si říkal, jak překvapím instruktora bryskním sjezdem přímo z lesa. Už jsem se na lyžích tolik nebál, a „tohle klidně risknu“. Výstup po cestě byl namáhavý, protože se muselo jít neustále stromečkem. Říkal jsem si, že se dobelhám až k té druhé zatáčce, tam se otočím a sjedu dolů. Když jsem byl asi sto metrů v lese na vcelku uježděné cestě, zaslechl jsem nějaký podivný hluk. Takový hukot. Nejprve jsem si říkal, že patrně pádí dolů jakási parta lyžařů. Asi se budu muset otočit už teď a rychle sjet zpátky, abych jim udělal místo. Nevyhnuli bychom se. Zvláštní hukot se ale začal měnit a lyžaře valící se dolů to přestalo připomínat. Zastavím. Ještě mně zbývalo asi tak třicet metrů k té zatáčce, u níž jsem si říkal, že se otočím a s pompou sjedu dolů na svah, pak na sjezdovku a hurá až k instruktorovi, který čekal dole u vleku.... Poslouchám. Hluk sílil a já začal být neklidný. Co to je za zvuk? Nyní cítím jakési žuchání. Sakra! Napadá mě: Není to medvěd? V těchto končinách se prý občas vyskytují. Třebas nějaký vyplašený medvěd, tedy rozzuřený. Polilo mě horko a začal jsem dělat lyžařský obrat, který jsem se docela dobře naučil. Ke konci lesní cesty - vlastně k začátku lesní cesty, která ústila svahem - to bylo asi stopadesát metrů. Již se odpichuji hůlkami a rozjíždím se. Hluk velmi zesílil a bylo jisté, že po cestě se něco rychle přibližuje. Decimovalo mě, že jsem nebyl schopen určit, co to je. Medvěd by přece tak rychle neběžel. Nebo je to kanec?

„Dum. Dum. Dum,“ zní mi za zády. Tohle není ani rolba, ta má motory, tohle znělo tupě a dunivě a žádný rolbař by to tímto terénem tak nehnal. Technický zvuk to nepřipomínalo. Rozjíždím se. Odpichuji se jako šílený, jen rychle pryč. Dostávám totiž strach. Něco je za mnou. Ještě nejedu tak rychle, stačím se ohlédnout, protože přicházející zvuk se strašně blíží. Najednou to zahlédnu. Valí se to ze zatáčky, ale to je...no tohle?! Obrovská, mohutná traktorová pneumatika ze zadního kola, vyšší než člověk. Hrome, tohle bude kolize! Odpichuji se jako smyslu zbavený, ale na pneumatiku „nemám“. Poskakuje z jedné strany na druhou v pravidelném rytmu a už ji skoro cítím na zádech. Jestli na mě skočí, je po mně. Musí mít hroznou sílu, je větší než já a má značnou rychlost. Vůbec nic mě nenapadá na mou záchranu. Ani závodní lyže bych tak rychle nerozjel a řítící se gumě neujel. Uslyším nějaké výkřiky nebo volání, ale nevěnuji jim pozornost, mám v zádech smrt, které neujedu.

Zlověstné dunění je jen pár metrů ode mě. Vpravo i vlevo je hustý zasněžený les. To je asi konec. Teď je na řadě jen instinkt a pud sebezáchovy. Jsem v bezvýchodné situaci. Být zabit pneumatikou v Tatrách - a ne, jak by bylo obvyklé, kvůli lyžování, to zní zcela absurdně. Náhle se moje lyže stáčejí vpravo. Rychlým zhoupnutím vyjedu na okraj cesty a letím do lesa. Ještě mám šanci. Buď mě zabije ta zatracená guma, nebo narazím do nějakého ze stromů v lese. Valící se pneumatika mě minula tak, že mně roztrhla vlající bundu. Kulicha již dávno nemám, kdo ví kde je. Tím, že o mě guma mírně zavadila, změnila mi směr a já se řítil rovnou do nejbližšího stromu v lese. Duchapřítomně jsem ještě udělal menší obrat v hlubokém sněhu, a tím jsem strom těsně míjel, avšak mířil jsem do dalšího, přímo na čelní střet. Pak jsem udělal něco, co jsem okoukal od „Kouře“, a čemu jsme se všichni neuvěřitelně nasmáli. Možná, že mně to zachránilo život. První strom, který jsem těsně míjel, jsem okamžitě objal. Prostě jsem na něj skočil a obejmul ho. Obtočil jsem se kolem něj dokola tak rychle, že jsem si roztrhal zbytek bundy takovým způsobem, až byla doslova na cáry. Z pleteného svetru od mé mámy zbyly jen rozedrané žmolky, visící mi na těle. Naštěstí tento trik mě zachránil. Odřel jsem si bok, obě ruce, obě stehna - i přes oteplovačky, které byly rovněž roztržené. Snad díky instinktu jsem vyvázl živý, a dokonce, když jsem spadl, nebyl to ani žádný „držkopád“, mohl jsem se ihned narovnat. S obrovskou úlevou a načerpáním dalších sil jsem sjel z náspu zpět na lesní cestu. Z té jsem pak vyjel a uháněl zpátky cestou dolů na svah a doufal, že nepoběží žádná další. Neměl jsem sice hůlky, ty zůstaly někde u stromu, ale já musel jet dál. Ještě vidím, jak pneumatika vyjela z lesní cesty na svah. To byl průšvih! Tam byli lyžaři, školy, nováčci, nic netušili. Jel jsem za pneumatikou a křičel jak pominutý: „Pozor! Pozor!“ Za sebou slyším dusot nějakých těžkých bot. Koutkem oka zachycuji, že jsou to nějací dělníci v pracovních přilbách. Aha, asi viníci.

Vyjedu bez hůlek na svah - ani nevím, jak jsem to dokázal - protože tam se začalo odehrávat další drama. Nic netušící lyžaři náhle konfrontováni s naprosto nečekanou situací na sjezdovce začali zmatkovat. Guma při každém dopadu měnila směr, a tak před ní nešlo uhnout. Za ní jsem vyjel já, nějaký šílený lyžař bez hůlek, polosvlečený, za kterým vlají cáry bývalého oděvu – lyžař, který právě utekl hrobníkovi z lopaty. Musel to být na mě hrozivý pohled. Jak nějaké strašidlo na lyžích stíhá traktorovou pneumatiku a křičí na celé kolo: „Pozor, Pozor.“

Na sjezdovce propuká panika. Nikdo neví, jestli uskočit vpravo, nebo vlevo. Děti křičí, někdo prchá před zkázou šusem dolů a lítá na boulích, jako jojo. Ti, „co“ spadli, jen odevzdaně čekají, zda je guma mine, anebo zda to mají sečtené. Pneumatika si to namíří rovnou ke vleku. Ti, kteří na něm zrovna jeli nahoru, se okamžitě pouštějí, padají a snaží se nějak zachránit sjezdem dolů. Někteří jen rozepínají lyže a prchají v lyžácích všemi směry. Rozjeté kolo okamžitě naráží na lano vleku, které shazuje z kladky. Vlek se zastavuje, a ti, kdož byli úplně dole, z kotvy padají do sněhu. Pneumatika toho však vůbec neměla dost a tohle ji nezadrželo. Jen to mírně změnilo její směr - na další hlouček lyžařů. Guma těstě mine nějakého lyžaře, který do ní píchne hůlkou ve snaze ji odklonit stranou. Přátelé, jeho lyžařskou hůlku mu pneumatika vyrazila z ruky takovou silou, že do vzduchu vyletěla i s jeho rukavicí - a lyžař se svalil do sněhu, kde zůstal ležet a vyl bolestí, protože mu guma vykloubila rameno.

Nějaký odvážlivec se jal pneu stíhat, ta ale byla už mnohem rychlejší. Traktorová pneumatika si to po odhození dotěrného lyžaře s hůlkou zamíří na budku vlekaře. Ten v hrůze padá k zemi a kryje si hlavu rukama. Měl štěstí, guma jej přeskočí a plnou parou naráží do vlekařské budky, kde je strojovna. Prkna budky „létají na všechny strany“. Jedno zasáhne nějakého kluka do zad. Ten padá. Žije, je to dobré.... Guma narazí na strojovnu vleku, přeskočí ji a snad s ještě větší rychlostí se řítí směrem na parkoviště. V cestě jí ale stojí školní oddíl malých dětí s lyžičkama. Zmatený křik se rozléhá svahem. Nějaký riskující odvážlivec se postaví pneumatice do cesty. Měl štěstí, že jej skákající netvor zasáhl jen do ramene. Vyletí do vzduchu a kolem něj létají jeho boty. Dopadne na sníh, ale zvedá se - další vykloubené rameno. Děti s lyžičkama nemotorně prchají, každé jiným směrem. Guma narazí na menší strom, který okamžitě ohne, ten praská a guma opět mění směr. Děti jsou v bezpečí.

Těleso se valí dál na parkoviště. Mezitím se za gumou pustilo několik lyžařů a jedou za ní v houfu. Dokonce je tam i pár lyžařů z naší školy. Vidím i Mirka. Zastavují se u „padlých“ a poskytují jim první pomoc.

Parkoviště. Pneumatika se přímo vřítí na střechy aut, kam přiletěla z krátkého strmého srázu. Řach, řach...slyším, jak poskakuje z jedné střechy automobilu na druhou. Lidé kolem aut padají bezhlavě k zemi a nechápou, co se to děje. Guma se prošla po celé řadě aut. Všechna mají promáčklé střechy, některým se vyvalila přední či zadní okna. Jednomu trabantu dokonce tou tíhou „praskla přední náprava“. Pneumatika konečně trochu zpomalila, ale má ještě dost sil na to, aby ze střech aut dopadla na silnici a valila se přes ni na zábradlí, za kterým byl v hloubce několika metrů potok. Vidím tu spoušť, protože celou cestu jedu za gumou naprosto neohroženě bez hůlek a vůbec nevnímám žádné nebezpečí ze sjezdu. Skoro to vypadá, že jedu jen v tričku, jak ze mě cestou postupně odpadávaly kusy bundy a žmolky svetru. Říkám si, že konečně zábradlí přeskočí a spadne do potoka, kde definitivně končí. Ale kdeže! Pneumatika s čerstvým zimním vzorem se nehodlala ještě vzdát. Zábradlí sice prolomila, a to prasklo, jako by bylo ze sirek, ale odrazilo ji to zpět na silnici, po níž zrovna zezdola přijížděl autobus. Všiml jsem si také, že seshora jela dvě auta, ale ta neměla zakrytý výhled strání, takže celou scenerii jejich řidiči viděli a stačili zastavit. Autobus vyjel zpoza zatáčky rovnou gumě do cesty. Došlo k čelnímu střetu, avšak rozuměj čtenáři, že autobus jel pomalu a guma mlela z posledního, takže čelní střet s autobusem nebyl nijak silný. Autobus to stálo jen rozbitý reflektor.

Traktorové „kolo“ se odrazem od autobusu začalo sklápět v kruzích k zemi. To již na místo dobíhají nějací dělníci z lesů, a přijíždí gazík horské služby - a rolbou další členové horské služby. Statečně se vrhnou na traktorovou pneumatiku, kterou na silnici definitivně zpacifikují. Horská služba pak nakládá „mrtvou“ gumu na rolbu a odjíždí s ní pryč. Na stráni se objevují další členové horské služby se saněmi a ošetřují zraněné a odvážejí je někam do nemocnice. Dolů na parkoviště také přijela sanitka.

Závěr byl takový: co se to vlastně stalo, a kdo nechal takovou obrovskou pneumatiku v nadživotní velikosti bez dozoru, se nepodařilo zjistit. Horská služba to viditelně tutlala. Mirek mně musel půjčit rezervní svetr, ten můj se definitivně rozpadl a visel na mně jen na občasných vláknech. Pak pro mě k nám na chatu přijela horská služba, jel se mnou ještě doprovod, náš instruktor. Dojeli s námi rolbou do místa, kde jsem nechal hůlky a musel jsem jim říct, jak se to přesně stalo. Na horské chatě pohotovostní služby, kam mě dovezli, jsem dostal čaj, přikrývku, a když viděli, v jakém stavu je moje oblečení, věnovali mi bundu s logem horské služby, kterou jsem se pyšnil ještě dlouho. Ošetřovali mi odřeniny, jež jsem si způsobil kvůli omotání o strom - při smrtelném úprku před jasnou postavou s kosou.

Horská služba mě a instruktora přivezla zpátky na chatu již za tmy. I v té tmě bylo vidět stoupající dým za kůlnou. Vyplašený hlukem přijíždějící rolby vykoukl zpoza kůlny obličej: „Soudruhu instruktore, dáte s náma kouř?“

Celý večer se na chatě hovořilo jen o tom. Mirek mi říkal, že když viděl, jak se z lesa vyřítilo tohle monstrum a za chvíli za ním nějaká podivná figura na lyžích s vlajícími cáry za sebou, připadalo mu, že je to nějaká ježibaba na koštěti. Netušil, že jsem to já. To poznal později, když jsem kolem něj profrčel a halekal na celé kolo. Za svůj obdivuhodný lyžařský výkon jsem byl přeřazen do druhého oddílu k Mirkovi.

2) Zkouška odvahy

Kdysi, v minulém století, existovala generace, která přestože úpěla pod totalitním režimem, byla schopna vytvářet např. takové věci jako kreativní dětské tábory. V dobách těžko představitelných, kdy neexistovaly IT technologie, nikdo neměl svůj facebookový profil či twitterový účet, žil mladý chlapec.

Čtenář mladší generace jistě zpozorní a řekne si, že se musel zákonitě nudit. Takový pravěk, to musela být hrozná doba. Nebýt online a neposlat denně alespoň třicet textovek a k tomu pár ememesek, jistě uznáte, to by za chvíli otrávilo každého. Proto se, milý čtenáři, na chvíli ponoř do doby tohoto starověku, zapoj svou čtečku e-knih a „vyslechni“ napínavý příběh, kterému „tvůj“ chlapec z povídky čelil bez tabletu či GPS navigace a podpory na mobilu.

Tato společnost nebyla závislá na chytrých telefonech, a tak rodiče často posílali děti na tábory vstříc reálným zážitkům a nikoli těm, které si pustíte ve 3D hře. Děti tehdy obvykle lovily různé bobříky, které kdysi zpopularizoval určitý, dnes již dávno vyhynulý druh spisovatelů dobrodružné literatury pro dospívající děti. Ani to neznamenalo, že někde v Československu běhaly děti po lese s nějakou krabicí a lovily do ní u řeky bobry. Bobříci jsou zkoušky nejrůznějších vlastností, schopností, znalostí a dovedností. Bylo jich zhruba 13, ale my se soustředíme na lov atraktivního bobříka odvahy. Zde takový lovec musel nějakým způsobem projevit nebojácnost, statečnost, odvahu, vůli přemoci strach. Například jít tam, kam se každý bojí. A tak se hřbitov sám vnucoval jako výborné místo, kde si mezi hroby udělat půlnoční „piknik“.... Posluchači, musím zdůraznit, že děti neměly mobily.

Tábor na Luckém vrchu u Poličky byl rozlehlý. Měl deset oddílů různě starých dětí. Celkem se o ně staralo asi třináct vedoucích. Tehdy jsme večer seděli u táborového ohně a bylo tradicí, že někdo z vedení vypráví nějaký dobrodružný či strašidelný příběh, aby to následující noc lovci bobříků neměli tak snadné. Vedoucí Honza Kobliha si připravil historku, která se prý stala. Sice nikoli tady, ale jak jsem pochopil, prostě někde.... Tak poslouchejte:

„Přešla polní cestu a bez nesnází prošla tmavým lesem až ke hřbitovní zdi, kterou jasně osvětloval měsíc. Byla nejodvážnější z celého oddílu a z celého tábora. Neznala strach.

Zkouška odvahy se skládala z toho, že každý musel donést do tábora bílou planou růži, která rostla jenom až vzadu u márnice. Vydala se jako první. Sama se nabídla. Nebála se žádných stínů, nevylekal ji ani praskot větvičky, ani zašramocení ježka, zahoukání sovy nebo svist netopýra - ani dvou pohybujících se světel kočičích očí na hřbitovní zdi se nezděsila. Neměla strach. Věděla, že přízraky neexistují. Na ty předem nevěřila. Věděla, že jediné, co ji může vylekat, je zase pouze člověk, ukrytý na nečekaném místě v lese. To vyděsí více, než kdybyste spatřili bílou paní. Strach je pud sebezáchovy. Je to běžný produkt lidských instinktů. Ona je uměla ovládat. Kráčela soustředěně a pomalu. Bez baterky. Věděla, že rychlá chůze způsobuje strach z domnělého pronásledování.

Zachrastilo v křoví napravo. Prudce se tím směrem ohlédla, ale zůstala klidná. Logicky tu žádný člověk takto v noci nemůže být. Nedávalo by smysl, co by tu dělal.

Ale stíny vyvolávají strach. Je zvláštní, že každý stín stromu je v podvědomí považován za skrytého člověka. Stíny ji nechávaly lhostejnou. Věděla, že pudový strach bude vyrovnán silou jejího nervového systému. Ona vše uměla ovládat. Byla statečná a všechny chlapce z tábora hravě strčila do kapsy. Prý je jenom holka. Ale to se chlapci mýlí. Vydala se první, aby viděli, že se nebojí. Bez problémů došla ke hřbitovní brance, která se přímo s filmovým vrzáním namáhavě otevřela. Hned si v duchu řekla, že tento hororový zvuk by jistě přemohl mnoho chlapců, ale kdepak ji. Procházela mezi hroby a mířila až dozadu k zadní zdi u márnice. Došla až ke keři, na kterém rostly růže. V duchu se vítězně usmívá, jak lehká byla zkouška odvahy. Teď jednu utrhne. Dokázala to, bylo to snadné. Cesta zpátky bude hračkou. Jenže, v tuto chvíli jí zbývá již jen pár vteřin života.

Obrací se zpátky a vykročí. Pak to přišlo. Zaznělo to zleva. Tupý, ale slyšitelný úder. Prudce se nadechla a trhla hlavou tím směrem. Nečekala to, byla opilá úspěchem. Tu spatřuje pohybující se stín. Vylézá z hrobu! Něco drží v náručí! Přízrak? Ne, ten přece neexistuje. Nějaký zemřelý? Není možné, tohle se nemůže odehrát. V tu chvíli vykřikla poprvé. Proč vlastně vykřikla? Nechce křičet! Stín z hrobu se pomalým a přihrbeným pohybem šourá k márnici. Dívka už křičí naplno. Nohy jsou přikovány k zemi. Nemůže udělat ani krok. Ochrnula strachem. Umrlčí stín vešel do márnice, jejíž dveře se zabouchly. Umrlec měl v náruči nějaké bezvládné břemeno. Snad mrtvé dítě? Strach do ní vstoupil, aby ji poprvé v životě prověřil. Zastihl ji nepřipravenou. Nohy se jí kroutí v křeči, tělo se třese ve smrtelném tremoru. Příšerný stín se objevuje znovu a rychle skáče do hrobu. Její tělo již leží nehybně. Bez dechu. Bez života. Bez statečnosti.

Ráno na hřbitově stojí hlouček lidí. ‚Zemřela strachem. Nějakým náhlým úlekem. Něčeho se asi hrozně lekla,‘ konstatoval lékař směrem ke zhroucenému vedoucímu oddílu. Přikryl mladé tělo dívky s úplně šedivými a napůl vypadanými vlasy. Její obličej zestárl hrůzou alespoň o padesát let.

Po cestičce k hřbitovu kráčí od vesnice postava. Hrobník. Starý dobrák. Ani mouše by neublížil. Neustále se smál. Byl hluchý, a proto se smál. Protože když se smál, slyšel svůj smích. Zlí lidé mu přezdívali ‚Křižák‘. Nikdy neslyšel tuhle nadávku. Měl rád lidi a ochotně jim pomáhal. Rozdával vše, co měl u sebe. Dnes se však nesmál. Truchlil. Pošel mu pes. Vlčák, kterého měl rád. Přes den měl práci na hřbitově, a tak svému nejlepšímu příteli vykopal hrob včera v noci, aby se s ním mohl v tichosti rozloučit. Hrob mu vykopal až tam vzadu, u hřbitovní zdi. Tam, kam nikdo nechodí.“

Dovypráví vedoucí Kobliha a dlouho je úplné ticho, jen praská táborák. Z dramatu tohoto příběhu běhá všem mráz po zádech. Nikdo se ani nepohne. Vedoucí ale rychle zachraňuje situaci a praví, že zítřejší zkouška odvahy bude jiná a po celé trase budou nenápadně rozestaveni ostatní vedoucí, aby vše probíhalo v pořádku. Dodává také, že nejdelší cesta bude pouze pro nejstarší děti, tedy pro nás, šestnáctileté. Půjde se jeden a půl kilometru od tábora do vesnice Telecí - až k místnímu hřbitovu, kde u hlavního vchodu bude zkouška končit. Tam bude ukryto seřadiště s vedoucím, a až doputuje poslední odvážlivec, půjde se hromadně zpět do tábora.

To znělo fér, protože představa, že půjdeme sami i zpět, nebyla z těch nepřitažlivějších, zvláště po vyprávění tak sugestivního příběhu. Byla také nabídnuta možnost zkoušku odmítnout a nezúčastnit se jí. Ovšem, mezi mladými jinochy by se to rovnalo ostudě a posměškům až do konce tábora. Je také si třeba představit, že většině chlapců se jistě líbila nějaká slečna z jiného oddílu, a před ní by pak byl zcela vyřízen, a nejen že by o dívčí srdce definitivně přišel, ale byl by děvčetem jistě potupně označen za naprostého sraba. Dívčí oddíl totiž šel také, ale kratší trasu a jindy.

Druhý den začali vedoucí dělat přípravy na zkoušku odvahy. Dalo se tušit, že mají něco za lubem, ale zásadně tajili, co se bude po cestě dít.

Celý den jsem byl v napětí, ale se mnou i Olda - a tuším, že i ostatní mladí chlapci z našeho oddílu, který vedl „Franta Puška“. Ten několikrát za den různě mizel v polích, pak se zase vracel a tak podobně. Nebylo pochyb, něco chystají.

Když bylo po večeři, sešli jsme se u srubů v takzvané „plné polní“. Tedy tepláky, bunda, kecky; ale baterky „být nesměly“. Muselo se jít za úplné tmy. Jinak by zkouška nebyla uznána za platnou. Ostatně, dobrá polovina cesty stejně vedla polem.

Losovali jsme o pořadí. V družstvu nás bylo deset a já si vytáhl osmičku, Olda dokonce měl jít až poslední.

Vyráželo se po desetiminutových intervalech.

„Jak se cítíš, máš strach?“ Ptám se Oldy, „co“ se mnou bydlel ve srubu.

„No musím ti říct, že docela ano. Vedoucí kolem toho nadělali spoustu humbuku, takže se dá očekávat, že bude cesta plná nástrah - takže se na to musíme připravit. Určitě budou za každým stromem a budou se nás snažit nějak polekat. Počítej s tím.“ Odpovídá Olda a já přikyvuji, protože se mi to zdá logické, ale už teď se celý klepu.

Hodina „H“ se dostavila:

„Karle, připrav se, za deset minut jdeš ty,“ vybízí mě vedoucí Kofroň, který měl start na starost, když na mě přišla řada. Postavím se na startovní čáru a čekám. Nemůžu zapřít velké rozrušení a vůbec se mi najednou nikam nechce. Snažím se zpívat si v duchu nějakou skladbu, abych nezačal myslet na podivný příběh, který vyprávěl minulou noc vedoucí Kobliha.

„Teď! Můžeš vyrazit.“ Odstartuje mě Kofroň. Vykročím na polní cestu a středně rychlým krokem se vzdaluji od tábora. Byla teplá noc. Po chvíli chůze udeřilo hrozné ticho. Jen zněli cvrčci, nebo „cikády“ - „kdo se v tý havěti má vyznat“. Cesta se polem různě stáčela, chvíli vpravo, chvíli vlevo, ale nikam jinam než do Telecího nevedla.

Pozorně sleduji vysoké klasy obilí a říkám si v duchu, odkud na mě konečně vybafne nějaký z vedoucích.... Na chvíli se zastavím. Mám pocit, že za mnou někdo jde. Ale to je nesmysl, ještě určitě neuplynulo ani deset minut. Jdu dál. Jsem napjatý, nejvíce z toho, kde to začne. Do něčeho kopnu. Sakra to je kecka. Že by ji ztratil ten přede mnou? Jako že by ji tam nechal a šel dál bez ní? Je to kamenitá cesta, to nedávalo smysl. Nebudu se tím zabývat, říkám si. Nejhorší přišlo, když náhle utichli cvrčci a rozhostilo se naprosté ticho. Fuj! Úplně cítím, že se něco semele. Hrozně mně buší srdce. Pak slyším jak v poli po mé pravé straně něco šustí. Ano, je to pohyb! Něco se dere polem směrem ke mně. Zastavím se a napjatě poslouchám. Něco se rychle přibližuje polem. Sakra, tohle není žádný vedoucí. Mám strach. Vzpomenu si, že někdo v táboře vypustil fámu, že se tu potuluje vlk. No taková pitomost! Že by to byl on? Přímo šíleně mně tluče srdce. Slyším, jak se v poli spěšně pokládají klasy a něco se děsně rychle žene ke mně. Náhle z pole něco ostře vyběhne, málem to narazí do mě, uslyším nějaké kviknutí: Zajíc! Zajíc! To je úleva. Ten chudák do mě málem vrazil. Teď nevím, kdo byl vyplašený víc.

(Zajíc, vážení mladší čtenáři, bylo polní zvíře, ostatně, vy si to najdete sami ve svém chytráči).

Vzpamatovávám se ze šoku a klepou se mi nohy. Musím dál. Před sebou za chvíli uvidím strom, který stojí vedle cesty. Tma byla dost hustá; měsíc v úplňku sice nebyl, ale na cestu bylo stále jakž takž vidět. Blížím se k osamocenému stromu. Už to chci mít za sebou, nelíbí se mi to. Získávám pocit, že z dálky vidím u stromu nějakou postavu. Kdo to tam k sakru je? Asi nějaká nástraha, pomyslím si. Upínám oči do tmy. Ano, je to skutečně nějaká silueta. Zpomaluji a nemám dobré tušení. Nechce se mi vůbec projít kolem. Nehýbe se to, tedy přesněji řečeno hýbe, vlastně kýve a nestojí to na zemi. Že by to byl někdo z vedoucích? Ale proč by se neschoval? Buší mi srdce, mám strach a dochází mi, že tohle opět nikdo z vedoucích není. Najednou si zoufale přeji, aby na mě někdo z nich konečně vybafnul, a já věděl, že je tu někdo nablízku.... Docházím ještě blíž. Vůbec se ke stromu nechci dívat, ale zrak je jako přikován na to, co u toho stromu, hrome, je! Už to rozeznávám - je to..., je to „oběšenec“! Zhluboka se nadechnu. Všude ticho. Příšerné, nesmím se tam dívat, rychle pryč. Míjím strom a mám u toho přímo strašidelný dojem, že ta oběšená postava na mě nějak sáhne...no, to by bylo po mně...! I když jsem si neustále říkal, že je to určitě nějaký trik od vedoucích, měl jsem stejně strach. Zase mi to nedá a koutkem oka zahlédnu, že oběšená postava má na sobě nějaké šaty. Hrůza, hrůza, rychle mazat pryč, co nejdál. Že by se tam někdo pověsil za lano kolem pasu a hrál oběšence? Nebo vedoucím něco uniklo? Na stromě byl oběšenec, o tom nebylo pochyb. Vůbec v tu chvíli neřešíte, jestli je autentický, nebo ne. Hlavně chcete honem pryč.

Pokračuji dál a značně jsem zrychlil. Je mi divné, že na mě stále nikdo ještě nevybafl. Už to musí každou chvíli přijít. Mé smysly byly napjaté jako struny kytary.

Ujdu asi dalších padesát metrů, a tu se mi zdá, že proti mně někdo jde. No, to může být jedině někdo z vedoucích. Za chvíli již vidím siluetu, no konečně. Něco lehce drnká o kameny. Nechci čekat na to, až na mě nějak vybafne vtipný vedoucí, a tak, abych si dodal odvahy a eliminoval jeho případný pokus o můj úlek, dříve, než jej spatřím z blízka, raději na něj z dálky volám:

„Soudruhu vedoucí, jste vidět. Já vás vidím. Na mě tyto triky neplatěj!“

Vedoucí neodpovídá, asi je zaražen tím, jak jsem ho identifikoval. V tu chvíli se u mě zjeví zcela neznámá postava chlapa, která tlačí vedle sebe bicykl. Tedy musím uznat, že z něj byl cítit alkohol na dobré dva metry. Strašně jsem se lekl. Byl jsem jasně přesvědčen, že je to někdo z vedoucích. Dvoumetrový kolohnát na mě ihned spustí:

„Co tady děláš, ty smrade! Já nejsem žádnej soudruh! Popadnu tě za krk a uvidíš, ty kluku blbá!“

Tak tohle je další šok, který jsem utrpěl. Zdrhám pryč, co nejdál od něj. Utíkal jsem a myslel si, že ten chlap mě bude pronásledovat. Úplně jsem cítil, jak za mnou běží. Rozum mě však upozorňuje, že by tam musel nechat kolo, ale instinkt velí rychle pryč. Už přemýšlím, že to v nejhorším vezmu někam do pole a uprostřed lánu se někde přikrčím, jenže při tom nočním úprku jsem zakopl o nějaký kámen a praštil s sebou na kamenitou cestu. Třel jsem si odřený loket a koleno - a za stálého sténání: „Au, jauvaj!“ jsem napínal zraky do tmy, zda mě nepronásleduje. Pálí mě koleno i loket, budu pak muset na ošetřovnu. Zvedám se a rychle běžím cestou dál, to se již ocitám v lese. Hned mě napadá, že se tu můžu schovat za nějaký strom a tam ztichnout. Nevšiml by si mě. Mám napjaté nervy a mírně zpomaluji. Když tu náhle silně zavrávorám a hlasitě mně něco zaburácí pod nohama. Strašný rachot mě tak vyděsil, že se mně ihned podlomila kolena a já se ocitl na zemi znovu. Stanul jsem úlekem bez sebe, válel se po zemi a pode mou to hlasitě rachtalo při každém mém pohybu. Ten hrozný hluk na mě určitě upozornil, říkám si. Po chvíli plácání po zemi na záhadné podložce to konečně chápu. Zjišťuji, že na cestě leží kus zvlněného plechu. Když na něj vstoupíte, vydává hrozivý rachot a vy se příšerně leknete, protože ten hluk naprosto nečekáte. Pochopil jsem, že to byla nejspíš nástraha, jak nás trošku vyděsit. Tak tohle se jim povedlo.

Ať už je konec, modlím se. Myslím, že ten chlap za mnou neběží. Jdu dál a mám toho dost. Pokračuji, ale kolena se mi klepou dál. Ještě jsem nepotkal žádného z vedoucích, určitě to ještě přijde.

Abych si dodal kuráž, kterou jsem úplně ztratil po setkání s oběšencem, opilým chlapem a po vkročení na zvlněný plech, začal jsem, abych se nějak uvolnil, před sebe nahlas křičet jen tak: „Vylez vidím tě. Seš schovanej v poli. Tímhle si na mě nepřijdeš!“ Slyším svůj hlas a je mi lépe.

A ejhle - z pole se náhle vztyčí postava s baterkou a naštvaně říká:

„Sakra, já byl tak dobře schovanej, fakt jsem v tý tmě vidět?“ Podle hlasu poznávám vedoucího Koblihu. No tohle! To se mi tedy povedlo. Odhalil jsem nástrahu, aniž bych o ní věděl. Ani nevíte, jak jsem se v duchu zaradoval a hned na zklamanou postavu zavolám:

„Soudruhu vedoucí, já vidím všechno, přede mnou se neschováte....“ A mám radost, že je tu konečně nějaký známý člověk.

„No jó, tak jdi dál,“ pravil a skrčil se zpátky do pole.

(Avšak, přátelé, ještě vás čeká něco, co napínavou zkoušku odvahy posune do zcela jiných dimenzí).

Překonal jsem dalších asi sto metrů a prošel jsem skrze les k velké louce, když můj pohled upoutá nějaký pohyb z posedu u cesty. Něco se tam hýbe a já ihned ztuhnu strachy, až mně zdřevění nohy. Tahle zkouška snad nikdy neskončí. Můj pohled letí vzhůru na posed. Ve světle měsíce je vidět, že tam někdo je. Asi myslivec na čekané? Začínám rozeznávat detaily, ale raději volím osvědčenou taktiku: rychle pryč. V tu chvíli zaslechnu: „Hů, hů, hů....“ Ten myslivec má nějak divnou hlavu - cože? Rohy? Děsivý obličej? Snad mi vstávají i vlasy na hlavě zděšením. Náhle postava na posedu začne nějak zvláštně vrávorat. V posedu nějak praská, vrže a celý se houpe.... Zjišťuji, že hrozná silueta zápasí s rovnováhou. Následně se ozve hlasitý praskot, který doprovázel výkřik, a na zem do vysoké trávy spadla s duněním nějaká postava s ďábelským obličejem. Skoro již chci běžet pryč, ale podle hlasitého zaječení před zoufalým pádem démona poznávám vedoucí Marii Kačabovou, která se z posedu nádherně poroučela. Rázem bylo po napětí a já se začal v dané situaci neuvěřitelně dusit smíchy. Kačabová sténala někde v trávě a tvrdila, že má vymknutý kotník. Byla poněkud obézní a neohrabaná, a tak přemýšlím, co ji to napadlo s takovou vahou lézt na posed. Zastavil jsem se, že Kačabové nějak pomohu, ale ta jen naštvaně zakřičela: „Do pr...?“ - a hodila po mně nějakou papírovou masku.

Řekla, že tam počká, až půjdeme zpět a někdo jí pak pomůže do tábora:

„Pokračuj, pokračuj, tady se nic nestalo, prostě jdi dál....“

Neuvěřitelné, kdybych někomu vyprávěl, že jsem se při zkoušce odvahy nasmál, až jsem z toho křížil nohy, nikdo by mi nevěřil. Pomalu se vzdaluji. Procházím kolem dřevěné ohrady, lesní cesta se táhla podél louky, kde byla bažina. Jednou jsme tady s Oldou našli asi 120 kozáků (druh jedlé houby, milí čtenáři – pozn. autora). Malý březový háj rostl rovnou z močálu.

Obracím se zpět na cestu a posledních asi tři sta metrů zkoušky odvahy si prozpěvuji. Situace je tak absurdní, že po takových nervy drásajících momentech, které mám za sebou, propadám v hrozný smích a úlevu. Nic na tom nezměnilo ani náhlé „baf“ z křoví u cesty, kdy si naivní vedoucí Jan Kašpárek, myslel, že mě svou náhle rozsvícenou baterkou přiloženou k obličeji nějak vystraší. Jindy by to asi zabralo a Kašpárek by sklidil uspokojení v podobě vyděšeného odvážlivce, protože zblízka osvětlený obličej působí strašidelně, jenže já před chvílí potkal hned několik takovýchto kašparů. Vedoucí Kašpárek, když zjistil, že jsem se neulekl, opakoval svůj trik znovu, ale já mu jen za chůze pokynul pozdravem a neohroženě jsem pokračoval do cíle s úsměvem na tváři. Vedoucí jen uznale pokyvoval hlavou, jaká jsem to „neohrožená“ nátura. U hřbitovní zdi ve vesnici Telecí jsem měl výbornou náladu. Když na mě vybafli, skryti za stromy, všichni ti, „co“ šli přede mnou i s vedoucím Františkem Puškou, smál jsem se na celé kolo, k obrovskému údivu ostatních.

„No, vidíte, takhle se má skládat zkouška odvahy, zvesela. Vemte si z Karla příklad. A né, že se rozbrečí, jako ty Kabrno, když na něj někdo z roští houkne.“

Myslím, že jsem měl zkoušku odvahy v kapse.

(Vyprávím však tento příběh proto, že se asi za tři roky nato odehrála v mém životě velmi dramatická situace, která mně silně připomněla dojmy a pocity z naší zkoušky odvahy. Jako kdybych na to byl připravován.... Jako kdyby ve mně zkušenost s touto bojovkou byla schována na příště, na někdy později nebo do zásoby).

Událost se odehrála ve vojenském vězení, kde jsem si odpykával pětiměsíční trest za odmítnutí rozkazu. Byl jsem tam krátce a vždy tací vězni byli terčem šikany či jiného obtěžování. Jistým trikem, který nyní není předmětem tohoto vyprávění, jsem se seznámil s „vedoucím odsouzeným“. Šlo o tzv. „kápa“, tedy o vězně, který si většinou odpykával dlouhý trest, měl agresivní povahu a uměl si vynucovat násilím poslušnost ostatních.

Sprchovat se mohlo jen dvakrát týdně, takzvaně houfně, tedy všichni v předepsanou hodinu. Ocitl jsem se tedy ve sprchovacím boxu, tak jako ještě asi dalších sedm až osm odsouzených. Boxy byly oddělené a měly závěs. Sprchování trvalo deset minut - a střídala vás další parta. Tehdy to ale bylo jaksi jinak. Když jsem pustil sprchu, začal jsem po chvíli nějak slyšet, že se typický hluk několika sprch začíná poněkud mírnit a hlasy odsouzených tišit. Bál jsem se vykouknout ven, ale nakonec jsem si dodal odvahy a trochu odkryl závěs. Všechny ostatní sprchy, kde ještě před minutou stálo asi osm odsouzených, byly vypnuté. A nejen to, ostatní odsouzení ve svých sprchových boxech nebyli. Ihned se mi skoro zastavilo srdce hrůzou. Tušil jsem, co tohle asi znamená. Rychlým pohledem zabrousím na společný věšák, kde jsme si odkládali šaty. Moje oblečení tam nebylo!

Náhle cítím stejný strach o život jako tenkrát. Ještě si v duchu říkám, že tohle znám, že tohle jsem již jednou zažil.... Něco se žuchnutím přiletělo do mého boxu. Mýdlo! To bylo jasné znamení. Klapnul vypínač a světlo v koupelně zhaslo. Stál jsem tam jenom já ve sprše, ve tmě a zkroucen strachy jsem vypnul svou sprchu, abych alespoň slyšel kroky, nebo prostě něco. Bylo hrobové ticho. Slyším, jak mi bije srdce strašně rychle. Tohle znám, tohle znám, říkám si. Pak skutečně uslyším nějaké kroky. Celý se skrčím do kouta sprchovacího boxu. V tu chvíli někdo prudce rozhrne závěs, tak nečekaně, že moje srdce začalo zápasit s náhlým infarktem. Jelikož nebylo vůbec vidět, měl jsem před sebou jen siluetu děsivého obra. Ten, jelikož také neviděl, hmátnul před sebe, protože si myslel, že tam stojím. Máchnutím do prázdna se poněkud vychýlil a já mu proběhnul pod nohama z boxu ven. Zamířil jsem ke dveřím. Zamčeno! Začal jsem na dveře v zoufalství bušit. Za mnou se blížily kroky....

Vážení čtenáři, rány na dveře na mě upozornily a někdo z okolí kápa nějak pochopil, že jsou ze sprch všichni podivně rychle pryč a někdo je tam zamčený. Když na mé rameno dopadla těžká ruka hrozného chlapa, bylo slyšet, jak někdo odemyká a rychle rozsvěcuje. Šarkézy! Kápo Šarkézy - s nímž jsem byl od jisté doby zadobře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vážně, to je síla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.