Knihy Jaroslava Velinského

v nakladatelství Mystery Press

AUGUSTIN VELIKÝ

Spravedlivá pistole

Připravujeme

Hra na smrt

Mrtvý z Olivetské hory

Krvavá fontána

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část, nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jaroslav Velinský – Heirs, 1969 / 2017

Cover © Daniel Špaček, 2017

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2017

ISBN 978-80-7588-002-4 (epub)

ISBN 978-80-7588-003-1 (mobi)

ISBN 978-80-7588-004-8 (pdf)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

NA ZÁVĚR (A VLASTNĚ I NA ÚVOD) ANEB PERIPETIE AUGUSTINA VELIKÉHO

Přečtěte si ukázku z knihy Kdo jinému jámu kopá

Přečtěte si ukázku z knihy Smrt má vůni inkoustu

1

Nekonečně dlouhý muž se slámovými vlasy pil melancholicky vermut na zastřešené terase restaurace V sadech.

Byla to budova jako vystřižená z pohádkové knížky vydané v nakladatelství, které nemá peníze na pořádně ilustrátory. V místě, kde by člověk očekával hlásného s troubou, visel panel s nápisem „Nedělní taneční čaje v PKO – hraje Velký taneční orchestr Závodního klubu ROH Živičné vozovky, řídí Josef Bartoníček“. Před budovou s vysokou věží a zelenými střechami byla konečná tramvaje. O kus dál začínal veliký park, táhnoucí se doprava, směrem k městu až k textilce a doleva plavně přecházející v les. Není nutno vysvětlovat, že se o budovu dělil Park kultury s restaurací. Zatímco okna velkého sálu Parku kultury vedla směrem k tramvaji, okna restaurace poskytovala výhled na zastřešenou terasu a na trávníky, zastíněné korunami vysokých kaštanů.

Byla červnová neděle. Odpoledne.

Svítilo slunce, ale jako skrz záclonu na kuřákově okně.

„Počítám, že zaprší,“ řekl zpocený vrchní na adresu nekonečně dlouhého muže se slámovými vlasy. „Neškodilo by to, pane kapitáne.“

„Jo,“ kývl dlouhán. „A toho pana kapitána si laskavě zasuňte za klobúček. Připadám si jako pirát na penzi.“

„Hehehe,“ udělal vrchní a odpitvořil se vlevo.

„Kdybych byl pirát na penzi,“ zabručel pro sebe dlouhý muž, „tak bych mu tuhle přiteplalou břečku vylil do kapsy.“

Pak si zapálil partyzánku a odmlčel se. Vypadal, že si něco myslí.

Drobná blondýnka s obrovitým drdólem, půvabně pokyvujíc zadečkem, vystoupila z tramvaje, přeběhla ulici a vešla skleněnými dveřmi do restaurace.

„Sorry,“ řekla dobře vyhlížejícímu muži, který u krajního stolu četl noviny. „Ujela mi tramvaj.“

Muži to nevadilo; zaplatil a oba odešli.

Před restaurací řekl jeden starší gentleman druhému staršímu gentlemanovi: „To byla prdýlka, co?“

Každý měl nějaké starosti, dá se říci.

Například Frédy Šefr, který měl v teleti spravedlivou pistoli.

Nebo Gréta Hornová, která ne a ne kápnout na to pravé.

A kapitán Pařízek, s vermutovým dlouhánem nikterak totožný, náčelník z boží milosti, který ani neměl na co kápnout.

A na to všechno najednou začalo kapat a v kopcích za městem zahuhlal nedočkavý hrom.

A kapalo a kapalo, lilo, prostě svinskej čas.

Aspoň to tak ohodnotil vrchní z restaurace V sadech. Na ubrečené město se posléze snesl milostivý večer.

Poručík Šedivý, zneuznaný detektiv a kádrově znemožněný okrskář, vlezl do lesa u Parku kultury, prošel se mokrými pěšinkami, otočil se u textilky, zahromoval na špatně zářící zářivky, podíval se na hodinky a rozhodl se, že zajde na jedno do restaurace V sadech. Tím dostal život zase nějaký smysl. Šedivý sklepl z brigadýrky vodu, znovu si ji nasadil, posunul pistoli ze zadku na bok a vzal to zkratkou.

No – a najednou to prásklo a zadunělo, v lese to udělalo „chá–chá–á“ a bylo po pivu.

Šedivý vletěl do záhonů, polámal pár pámelníků a zastavil se. Kousek dál od něho bylo místo osvětlené hodinami se čtyřmi ciferníky, pod tím kulatý sloup s plakáty a lavička. A právě tam před třiceti vteřinami někdo vystřelil. Z čeho a kam, na to Šedivý nepřišel. Ale hrom to nebyl.

Tak si napsal, že to bylo ve čtvrt na jedenáct.

Pak to škrtl a opravil na dvaadvacet patnáct.

Stejně to bylo na pendrek.

Možná že by se něco dalo najít v trávě. Patrona, nebo tak. Kdyby lezl po čtyřech. V tom mokru.

Posunul si pistoli ze zadku na bok a šel. Na jeho obhajobu možno uvést, že se podezíravě otočil. Ale až u dveří restaurace V sadech, takže to spíš vypadalo, že se bojí, aby ho někdo neviděl.

„Dneska tu máte ňáký slivky,“ zabručel na výčepního.

„Stejný jako včera,“ odsekl onen muž.

Šedivý se podrbal za uchem. Třeba tam přece jen něco přehlédl. V tom dešti…

Tak si ty slivky dal ještě jednou.

A v lese u hodin, ukazujících už dvaadvacet čtyřicet pět, zůstaly dvě oči hledící bezvýrazně jedním směrem. To třetí, to nebylo oko.

2

Gréta Hornová proflákala odpoledne s rukama vraženýma do kapes měňavého utíkáčku.

Ve městě se nehorázně nudila. Nebýt výstavy odívání, která sem každoročně přilákala milión návštěvníků, v celém tomhle městysu chcíp pes. Včera byla na koncertu v PKO. Pěkně zfušovaná Dvořákova Osmá. Ve volné větě jela kolem tramvaj naložená nedbale složenými mlékařskými konvemi a popelnicemi. Aspoň podle zvuku to tak vypadalo.

Když se Gréta před týdnem hlásila na radnici, stála před skupinovým portrétem konšelů města Antverp. Konšelé zase zírali na Pannu Orleánskou, třímající v ruce pověření z Prahy. Nakonec ji poslali do Pohřební služby, odkud ji růžolící dědeček odvedl ke krematoriu.

Potom pár hřmotných vysloužilých spalovačů mrtvol postavilo lešení kolem kamenného strážce, opřeného o třímetrový meč. Nedávno mu upadla půlka hlavy a to úzce souviselo s Grétinou profesí. Do kádrových dotazníků s gustem psala, že je údržbářkou hřbitovních plastik, a s radostí ukazovala kdekomu svůj občanský průkaz. Byla stále na cestách, protože není místa, na němž by se nenašla hřbitovní plastika. Gréta jim tesala protézy ze všech možných materiálů, pohvizdujíc si přitom symfonické variace.

Konšelé jí zajistili ubytování v hotelu, kde vydržela dva dny. Nesnesla, aby jí někdo stlal postel, když měla chuť ji nechat rozestlanou. Naštěstí se ve městě setkala se spolužákem, Jozífkem Smetanou, kterému na akádě říkali Grand. Smetana zařičel, když mu ukázala občanku, a opatřil jí bleskově podnájem u paní Kořínkové na Husitském náměstí. Gréta se tam nastěhovala s kufrem majzlíků a báchamrů. Pak to šli zapít a skončili k ránu v nádražní restauraci. Smetana byl úplně namol a Gréta úplně střízlivá.

„Trénuju to při práci,“ pravila Jozífkovi. „Když dělám na hrobkách, fasuju rum.“

Protože nemohli najít svá bydliště, neunikli pozornosti sličně prouhatého auta s anténou jako na ryby. Když se posádka vozu dosyta vychechtala po zhlédnutí Grétina občanského průkazu, dopravila je milostivě ke Smetanovu ateliéru. Gréta tam ztvrdla, a tak měla hned první den bydlení v novém bytě pěkný průšvih s paní bytnou. Nevěděla, že ji čeká další.

Když přišla neděle, měl Smetana nějaký melouch a Grétě nezbylo než vyrazit do ulic.

Největší zážitek odpoledne bylo hodinové sledování brouka hrobaříka, který si vzal do hlavy, že vyleze po schodech až k bráně městského krematoria. Zdálo se, že pospíchá do zaměstnání.

Gréta se podívala na načaté ucho, kvůli kterému vlastně ke krematoriu zašla, a vrátila se do města.

Lajdala otráveně ulicemi, až začalo pršet. Ukryla se do kina a zhlédla sovětský hudební film. Náležitě pobavena se odebrala domů.

Paní Kořínková byla ještě kdes; Gréta se vykoupala, pro jistotu se otřela vlastním ručníkem a podívala se do zrcadla na své ucourané vlasy. Vypadala příšerně, což ji naplnilo spokojeností, a jako anděl světlem oděný vyrazila do předsíně, aby uspokojila vyzvánějící telefon.

„Haló,“ řekla abstraktně.

„Kalous věští smrt,“ pravil kdosi na druhém konci drátu.

„U hřbitova vrzly dveře,“ odvětila Gréta.

„Viděl jsem, jak jste ho zakopávali vedle Magdalény,“ oznámil hlas ve sluchátku.

„Snad to bude hyena,“ nedala se zmást nahatá dívka.

V telefonu cvaklo.

V zámku cvaklo hned nato.

„No fuj, slečno,“ děla paní Kořínková ve dveřích.

„Echm, echm,“ udělal ajznboňák, který otevřel dveře naproti a vyvalil oči.

Paní Kořínková zabouchla dveře a nadmula se.

Gréta se vzdálila do svého pokoje a praštila sebou na postel.

Chechtala se asi půl hodiny.

Takže na žertovný telefonní rozhovor dočista zapomněla.

3

Pan Šefr přišel ze sleziny starých osadníků z Tornáda a zastihl paní Šefrovou nad vystydlou večeří. Syn Otakar víc trampoval, než se učil. Pan Šefr ho mohl těžko napomínat v bytě plném vypalovaných placek, samorostů a šerifských hvězd, pamatujících Šefrovic bohatou kovbojskou minulost. Seznámili se kdesi na chatě, Pedro a Anita, a jejich láska nezůstala bez následků. Patnáctiletý následek hrál na kytaru, házel kudlou, točil prádelní šňůrou zvanou spinning a zdárně tak řešil generační problém českého trampingu. Slovo chuligán, v těch letech velmi populární, považoval za smrtelnou urážku.

Panu Šefrovi občas těsně před pohlavkem klesla ruka a paní Šefrová tu a tam ušila vlajku pro Otakarovu osadu, která měnila jména jako psanec na útěku. Nyní se jmenovala Spravedlivá pistole.

Jenže Otakar alias Frédy nebyl v půl jedenácté doma z vandru, a to nebylo normální. Z toho důvodu Pedro Šefr oblékl gumák a mlčky se vydal do deštivé noci s rozžatou smolnicí s dynamkem. Před barákem už týden nesvítila lucerna a chodník vypadal jako scéna z Mlh na blatech. Teď do toho ještě zakvíkala svítilna. Hotová Noc na Lysé hoře.

Dvacet minut cesty od domu č. 27 ve Stanicově ulici končilo město a začínal les. Celá pahorkatina za městem byla panenskou zemí, kam noha turistova nevkročila. Bahniska, balvany, klikaté potůčky, rokle, holé vršky, polomy a minimální počet vládních zvědů, to všechno tvořilo bytelnou rezervaci pro kluky v maskovaných kabátech. Středem toho Eldoráda se klikatila říčka, která se díky svému nesmyslnému směru jmenovala Klikatice; asi deset kilometrů za městem protékala kouzelnou strží. To bylo Colorado Spravedlivé pistole. Nahoře nad údolím, v lese plném podezřelých houštin a zpuchřelých kmenů, stála od všech lidí opuštěná stará chata, pod prohnilým posedem, z něhož bylo vidět údolí Klikatice jako na dlani. To byl Fort Adamson.

Z údolí vedla k chatě jediná cesta, zkroucená a v noci potměšilá, plná nástrah a léček, bludných kořenů a vlčích jam. To byl Šošonský trail.

Lupiči tam bohužel nebyli.

Můžeme se zmínit ještě o další cestě, sjízdné i pro wartburg polesného inženýra Krajiny, ale ta neplatí. Aspoň pro trampy ne. Je prostě moc široká a rovná.

Pan Šefr nedošel ani na konec ulice a potkal Frédyho, takže k přepadení na Šošonském trailu nedošlo. Sugestivní otázka pana Šefra zněla „kdes byl tak dlouho“ a Frédy na to promyšleně odvětil „normálně“.

Potom panu Šefrovi klesla ruka a baterka znovu zakníkala. Vešli do domu a pohrdajíce nebezpečím, vyjeli výtahem do třetího poschodí.

Paní Šefrová postavila ohřát vystydlou bílou polévku s pórkem, naskládala do pařáku knedlíky a Frédy se zeptal otce, jestli se říká Oskalona nebo Askalona. „Kluci se se mnou hádali,“ zdůvodnil to.

Vypukla přednáška.

Frédy zatím usedl k polévce a srkal.

„Nesrkej,“ řekla matka Anita.

„Hergot, teď se mi přetrhla nit,“ pravil otec Pedro. „Chtěl jsem říct, že teda Askalona byla osada –“

Paní Šefrová vzala Otakarův maskovaný hacafrak, že ho dá usušit, a z kapsy přitom s dutým bouchnutím něco vypadlo.

„Ty pitomče,“ děl pan Šefr Otovi a ruka mu poprvé neklesla.

Ota ani nepípl.

Ve světle kuchyňské lampy se to modravě blýskalo a všichni členové Šefrovic gangu měli dostatek odborného vzdělání, aby poznali automatickou pistoli.

4

Téhož večera kolem půl jedenácté se konečně dočkal Petr Klenka, sedmnáctiletý studující. Marcela se objevila na rohu, utahaná jak ratlík po maratónu. Když ji Petr zahlédl, spráskl ruce a spolkl vyčítavou tirádu.

„Běhala jsi, jo?“ řekl, skláněje se k Marcele. Byla mrňavá, to je fakt. Petr byl o něco vyšší, snad o hlavu, nebo o dvě.

„Co bych?“ škytla Marcela. Ten otazník na konci skoro spolkla.

„Hele, čekám tady od osmi,“ našel se Petr po vyslechnutí dívčina fragmentu. „Nějak jsme se měli sejít nebo co. Teď se odněkud řítíš s plícema na tričku. Kdo tě honí, hele?“

Marcela zvedla k Petrovi zmoklý nosík. „Co si pořád –,“ začala ještě jednou. Potom se jí rozklepal hlásek a nechala toho. Raději zavrtala svou umáčenou hlavu do Petrových ještě umáčenějších klop. Z Petra se vyvalil oblak něžnosti. Přitom si všiml, že má Marcela zablácené boty a rozbité koleno.

„Tebe někdo honil, hele,“ pokusil se ještě jednou o konverzaci. „Praštila jsi sebou a rozflákala si koleno. Nebreč, já mu dám pár facek.“

Nahoře prásklo okno.

„Marcelo!“

„Jo, už jdu,“ křikla Marcela, odstrkujíc Petra.

„No hele –,“ ohradil se.

Kulhala k domovním dveřím. Když odemykala, otočila se ještě.

„Seš mladej kluk,“ řekla. „Vůbec by ti některý věci nedošly, víš? Ale já se na to taky vykašlu. Je to o hubu.“

„Ty, Marcelo –“

„No jo,“ zavolala ze dveří. „Zejtra se sejdem v klubu. Ahoj!“

Dveře práskly.

„Co je to za kravál?“ řeklo jedno z anonymních oken.

Petr Klenka šel domů a byl strašně mokrý.

Hlavně za krkem.

5

„Tebe znám,“ řekl okrskář Šedivý klukovi sedícímu na krajíčku erární židle. „Jezdíš na tramp, to je pěkná zábava. Táboráky, kytary…“ Popravdě řečeno to Šedivého nebavilo. V šupleti měl dvě láhve dvanáctky a v krku sucho. Před tímhle klukem nemohl pít pivo. Shodil by se. Ať už byl ten kluk pistolník omylem, nebo z vrozeného nadání. Měl na čundru belgickou pistoli, bylo z ní jednou vystřeleno a Šedivý měl opodstatněné podezření, že si kluk bouchal v jeho rajónu, a dokonce okrskáři před nosem. Teď ho přivedl jeho vlastní táta. Stojí u dveří a je stále připraven synáčkovi jednu vrazit.

Šedivý oželel pivo a natočil papír do stroje. Zahrkalo to jako velikonoční řehtačka. Moc protokolů se tady nepsalo. Naposled v roce 1916, to ten stroj zkoušeli po generální opravě.

„Tak ty jsi Otakar Šefr,“ řekl okrskář zadumaně. „Přezdívka?“

„Kluci mu říkaj Fred,“ děl pan Šefr nečekaně.

„Vás jsem se neptal,“ odvětil Šedivý.

„No, no,“ udělal pan Šefr nosem. „Dyť jsme sem nemuseli chodit.“

„Jak se jmenuje vaše osada?“ vybafl detektiv.

„Spravedlivá pistole,“ šeptl Ota a ztratil jistotu.

„Jo, Spravedlivá pistole,“ řekl pomalu Šedivý. „To je hezké jméno… a komu z vás to spustilo včera v parku? Copak jste tak pitomí, že nevíte, co z toho lítá?“

„Nikdo z nás z toho v parku nestřílel, fakt!“ vyhrkl Ota. „Našli jsme ji ve staré boudě na Klikatici. My – my tam občas spíme, on tam už nikdo nebydlí. Byli jsme tam asi po třech nedělích. A zdálo se nám, že tam někdo byl. Tuhle pistoli jsme našli na okně, když jsme otevřeli okenici. Čouda to vzal do ruky a povídá – hele, spravedlivá pistole; tak jsme ji sebrali, a když přišla v neděli ta bouřka, vystřelili jsme z ní slavnostně do vzduchu. No a potom jsem ji jako šerif dostal do úschovy. Ale fakt jsme vystřelili jenom jednou, tam nahoře v boudě!“

Šedivý si povzdechl a rozvážně se jal vyklepávat: „Otakar Šefr, narozený 12. května 1942, vypovídá, že dne 18. srpna 1958 společně s Oldřichem Vitáskem…“ a tak dále. Trvalo to asi hodinu. Potom pod to Frédy napsal Otakar Šefr. Pana Šefra poslal Šedivý domů a s Frédym se odebral na příslušná místa, reprezentovaná vesměs nadporučíkem Dvořákem, který měl více štěstí než Šedivý. Ačkoliv mu nedávno vyměnili šéfa, seděl za svým stolem dál a využíval toho, co se naučil za starého šéfa, k tomu, aby zachránil, co se dalo.

Šedivý se tedy ubíral s Otou na kriminálku a snad by tam s ním i došel, kdyby nepotkali poblíž hasičárny sáhodlouhého blonďáka, zamyšleně dumlajícího nehořící partyzánku. „Máte sirky, Watsone?“ zeptal se Šedivého a ten se k údivu Oty začal zběsile šacovat. Dokonce mu z jedné kapsy vypadl otvírák na láhve. Sirky měl Ota a dlouhán se k němu sklonil ze své nedozírné výše. „Opatrně,“ děl. „Já toho špačka nemůžu odlepit.“

Pak dvakrát bafl a poděkoval.

„Poslyšte, soudruhu kapitáne,“ řekl Šedivý. „Já mám tadyhle takový případ –“

„Odstup, Satane,“ zarazil ho muž s vajglem a zamával rukama. „Jsem v penzi a kapitán Pařízek se bude zlobit.“

„To je jedno,“ mávl nad tím rukou Šedivý. „On mi může –“

Ota se zasmál.

„To není k smíchu,“ okřikl ho okrskář. „Až ti dokážeme, že si s tou pistolí vymejšlíš, bude ti spíš do breku!“

„Už dávno vyhasly mé pistole,“ dodal dlouhán.

„To je právě to,“ kývl Šedivý.

A jal se líčit historii Spravedlivé pistole.

Když se rozešli, přidal za rohem dlouhý muž do kroku. Šedivý šel naopak zcela pomalu a u nejbližší restaurace opřel Otu o stěnu a šel do sebe zvrhnout aspoň malou desítku.

„Soudruhu nadporučíku,“ řekl mu Ota, když se vydali na další pouť. „Kdo to byl?“

„Nelíbí se ti na něm něco?“ zaštěkal okrskář.

„Je děsně velikej,“ konstatoval Otakar.

„Kdyby jenom to,“ řekl Šedivý. „On se tak taky jmenuje, člověče. To je pan policajt! Jenže si to ňák polepil a tobě do toho nic není, tak co ti to vykládám!“

„Tak co mi to vykládáte?“ opáčil Frédy.

Šedivý udělal něco jako „bwhgr“ a šli dál mlčky. Taky jakýpak debaty, že jo, mysleli si oba.

6

Augustin Veliký vyplivl špačka a přidal do kroku. Něco pěkného se dělo a on o to nechtěl přijít. Aby mu z toho něco nevyfoukla příslušná místa, potřeboval vozidlo, a to měl jeho přítel Pepík Smetana, kterému Veliký neříkal Grand jen proto, že s ním nechodil do školy. Bylo to technicky nemožné, protože Veliký maturoval v době, kdy se Grand Smetana ještě potuloval někde na houbách. V současnosti bylo Smetanovi devětadvacet a Velikému padesát.

Veliký říkal Smetanovi „Mistře“ a Grand mu to zase oplácel superintendanty, komisaři a konstábly. Ve skutečnosti byl Veliký kapitánem ve výslužbě, do které se dostal předčasně pro nemístnou kritiku jistých policejních metod. Na jeho místo zasedl kapitán Pařízek, který si zanedlouho nato uřízl skvostnou kšandu při vyšetřování vlakové loupeže a vysloužil si u podřízených přezdívku Pařez. Přesto výše zmíněná šle neměla vliv na Pařízkovu funkci; měl totiž neocenitelnou vlastnost – nekritizoval.

Veliký si jako penzista žil středně progresivně. Nenudil se. Všichni jeho bývalí podřízení ho nadšeně zdravili, a pokud ho měli potkat bývalí nadřízení, přecházeli na druhý chodník. Tím měl Veliký zajištěnu dobrou společnost, a připočítáme-li k tomu Jozífka Smetanu, stačilo to k mírně optimistickému postoji.

Smetana měl ateliér na půdě jednoho hnusného secesního činžáku; Veliký bydlel na stejné chodbě, a pokud byli oba doma, ani nezavírali dveře. Smetana nakonec zabednil schodiště a vyrobil v prkenné stěně dveře jak do králíkárny. Takže měli nakonec společnou předsíň, kterou Grand vyzdobil několika reprodukcemi obrazů s koupajícími se dívkami.

Když Veliký odemkl složitý zámek králíkárny, zjistil s potěšením, že je Smetana doma. Vtrhl do ateliéru jako průvan.

„Co je, prefekte?“ zeptal se Smetana a podmázl červeně cosi zaobleného na rozmalovaném obraze. Mohlo to být ňadro nebo růžový meloun, pokud ovšem při malování melounu potřebujeme nahou dívku na stoličce. Dívka vykvikla a vrhla se za skříň.

„Vidíte to,“ děl vyčítavě Grand, „inspirace v háji.“

„Modelky se přece nestydí,“ řekl na to Veliký a sedl si na krajíček židle.

„To je manekýnka z výstaviště,“ vysvětloval Smetana. „Modelka by mě přišla dráž. Co se děje?“

Veliký udělal významný pohyb, který mohl znamenat všechno od pasáčkova plašení ovcí až po znamení katovi.

„Přijdu hned,“ reagoval na to Smetana a Veliký vypadl.

Grand se objevil za slabou půlhodinku s omluvou, že se zdržel proplácením honoráře.

„Jen aby vám ten model nepřišel moc draho,“ ušklíbl se Veliký. „Máte tu auťák?“

Vtom zazvonil telefon, který se Velikému sice nevyplatil, ale který si tvrdošíjně nechával. Občas mu na něj připlácel Grand, který protelefonoval hromadu času se svými nesčetnými modelkami.

„Jo,“ řekl Veliký, když zvedl sluchátko.

„Dvořák,“ představil se hlas v telefonu. „Máte čas? Někam bych vás svezl.“

„Zrovna někam jedu,“ odvětil Veliký.

„Ale já mám takový případ – objevila se nám tu nejnovější belgičanka, našli ji kluci –“

„– v chatě na Klikatici,“ dokončil Veliký. „Povídám, že tam zrovna jedu. Ale jestli se chcete svézt s námi, vezmeme vás.“

„Šedivý je bulík,“ pravil Dvořák. „Kdyby na tohle přišel Pařez –“

„Kdyby vás tak slyšel Pařízek,“ pokáral ho Veliký. „Pojeďte s námi, v čem by jel náčelník na oběd?“

„Existují nějaké předpisy, víte?“ řekl Dvořák. „Civilní osoby atakdále.“

„Tak sbohem,“ pravil Veliký. „Já tam budu dřív.“

„Chcete mě zničit,“ zasténal Dvořák. „Počkejte na mě laskavě.“

„Dvě minuty,“ řekl Veliký.

Půl hodiny nato už uháněl Smetanův opel po lesní cestě.

„Vidíte to,“ poznamenal Veliký, když se vůz rozdrncal na kořenech. „Na tomhle xylofonu by se vaše limuzína tak rozvibrovala, že byste zapomněl, proč v ní sedíte.“

„Já to například nevím doteďka,“ řekl přes rameno Smetana.

7

Dvořáka vůbec nezajímal Šošonský trail ani Colorado. Strašně řádil, dokud ho Smetana neuklidnil konstatováním, že by jako host měl být rád, že jede, a nestrkat mu do šaltpáky. Nakonec se oplík vykodrcal na Šošonský trail, tam zahnul doleva a po cestě, o které jsme už říkali, že neplatí, došustil před bývalý zámeček barona von Zimmermanna. Teď tam byla správa polesí.

Smetana vystoupil. „Co šerif?“ zeptal se Dvořáka.

Týkalo se to Oty Šefra, kterého Dvořák vláčel s sebou. Představil ho jako šerifa Spravedlivé pistole, načež Veliký kývl a zabrumlal, že už se jednou viděli. Smetana na něj povzbudivě zamrkal, ale Frédy se uzavřel do sebe. Celou cestu přemýšlel, co mu ta pitomost s pistolí vynese. O odměnu pochopitelně nešlo. Teď auťák zastavil na veliké pasece, zhruba 655 m nad mořem u ranče Shorty I a zamračený policajt, kterému Ota před chvílí vylíčil už známou historku, ho dloubl do zad.

„Tak vylez, Otakare,“ pravil.

Potom vystoupili i Veliký s Dvořákem.

Ze zámečku se vyřítil lesní inženýr. „To je dost, že jedete,“ řekl tónem uraženého štamgasta. „Co tam děláte, že máte na všechno dost času?“

„Vy si nás asi s někým pletete,“ namítl Dvořák a ukázal vzteklému myslivci na několik vteřin tajemnou kartičku, kterou opět opatrně zastrčil do vnitřní kapsy bundy, aby mu nezmokla.

„Co bych si vás plet,“ řekl lesák. „Jste od nich, nebo ne? Tenhle kluk to má na svědomí, co?“

„Dovolte?“ urazil se Smetana. „To je můj synovec.“

Dvořákovi nebylo jasné, proč je onen vzteklý Král Šumavy čekal.

Za chvíli se trochu vyjasnilo, ale polesný se vztekat nepřestal.

„Dobře, tak vy říkáte, že sem jedete kvůli té boudě na osmapadesátce,“ zaskřípal. „Tak co vlastně chcete? Přece jsem pro vás telefonoval. Mám ve městě schůzi, tak se o zbytek postarejte laskavě vy.“

„Jeďte spánembohem na schůzi,“ řekl Dvořák polesnému, který na něj působil dojmem nervově nemocného, „jestli mi můžete dát někoho, kdo mě dovede na tu vaši sedmapadesátku.“

„Osmapadesátku,“ opravil ho už mírněji lesní inženýr. Snad měl radost, že se přece jen vyspí na schůzi. „Toho průvodce tady pro vás držím od rána,“ dodal. Nato odšustil ve wartburgu a Dvořáka se společností se ujal hajný Pivoňka, muž s fajfkou a plnovousem.

„Co tomu říkáte, hejtmane,“ řekl Smetana Velikému, když vyrazili do lesa. „Ten hajný vypadá úplně jako hajný.“

„To je možné i ve skutečnosti, Mistře,“ odvětil Veliký.

8

Inženýr Krajina naboural sedana s bílým pruhem, když si špatně vypočítal šířku lesní cesty. Než si vzteklý polesný vysvětlil patřičné detaily s neméně vzteklým kapitánem Pařízkem, uteklo moře času. Nakonec polesný pochopil, že sedan veze hlídku VB, pro kterou telefonoval. Jelikož už byla jedna pátračka nahoře, nešlo mu to do hlavy. Nemohl pochopitelně tušit, že jeho zpráva došla na místo určení v době, kdy už byl Dvořák na cestě k Fort Adamsonu, a že Dvořák přijel nahoru kvůli něčemu docela jinému. Nakonec odjel polesný dolů a sedan k zámečku, odkud se Pařízek s třemi muži a v doprovodu lesního dělníka Miháliče odebral na místo, kde podle hlášení z polesí vypukl v neděli večer podezřelý požár. Takže vlastně o Spravedlivou pistoli vůbec nešlo.

Hajný Pivoňka, který vedl první skupinu, se sázel, že to chytlo od blesku, protože slyšel pořádnou ránu shora z osmapadesátky těsně před tím, než tam začalo hořet. Totéž tvrdil Velikému, když šplhali nad Coloradem k Fort Adamsonu, kde se ještě kouřilo z mokrého lesa.

„Pan inženýr si myslí, že to někdo zapálil,“ vyprávěl udýchaně. „Proto vás sem táhnul. Jenže já už viděl ňákejch lesních požárůch po bouřce a tenhle byl úplně ukázkovej. Blesk jako hrom, víte, a v tu ránu všechno v jednom plameni. Eště že přišel ten slejvák.“

„Kdy tam uhodilo, pane Pivoňka?“ zeptal se Veliký.

„No – mohlo bejt takovejch devět večír,“ odvětil Rýbrcoul. „Bouřka začala asi v půl osmý. To eště nepršelo, ale takový práskání nasucho, to je nejhorší. To hned všechno chytne. Vydrželo to až do těch devíti. Pak to prásklo ňák víc a za moment byl vidět červenej kohout. Pršet začalo asi půl hodiny nato – a to už to bylo pořádně rozhořelý. Stejně to tam bylo žhavý eště dnes ráno, i když furt leje jako z konve…“

„Má tam být nějaká chata,“ obrátil se na něj Dvořák.

„Jó, ta už tam teda nejni,“ řekl hajný. „Do ní to právě švihlo, copak jsem vám to nepovídal?“

Bylo jasné, že veškeré stopy po pistolníkovi z Fort Adamsonu jsou nenahraditelně pryč.

Také byly.

Když skupinka prošla kusem spáleného lesa, kde se nohy bořily do ohavné červené břečky z mokrého popele, objevilo se místo, kde stávala chata.

Veliký doufal, že najdou aspoň ohořelé zbytky. I to ho zklamalo. Z chaty nezbylo na černé mýtině docela nic.

„Je to vůbec tady, pane Pivoňka?“ zeptal se pochybovačně.

„Mně se to taky nezdá,“ promluvil poprvé Ota. „Tady by měly stát tři tlustý borovice, co na nich byl přidělanej starej posed.“

„Nepovídej,“ odsekl Pivoňka. „Ty borovice ležej vedle. A támhlencty pařezy jsou z nich. A vedle ta díra, to je sklípek, co byl pod chatou. Vostatní si vzal voheň.“

Dlužno říci, že přitom Pivoňka ukazoval holí na různá místa, která vypadala skoro stejně. To, čemu říkal borovice, byly tři čmouhy bílého popele ukazující na různé strany.

„To se divím, že jsou kmeny tak daleko od pařezů,“ poznamenal Smetana. „Že by je blesk odhodil tak daleko?“

„Kdepak, mladej,“ řekl mu otcovsky hajný. „Blesk je přerazil, to jo. Ale chytly větvema tuhle za ty koruny vod těchhle smrků, co už tu taky nejsou, a když ty větve, za který to drželo, prohořely, kmeny se skutálely každej jinam. V takovým vohni se dějou věci…“

Dvořák, Veliký a Smetana si šli prohlédnout základy někdejší chaty.

Šerif Frédy stál opodál s hrdlem staženým smutkem nad zkázou Fort Adamsonu.

9

Náhle se ozval podivný hlas, který v neznámé řeči pokřikoval na děda Pivoňku. Že to bylo právě na děda Pivoňku, lze usoudit z jediného srozumitelného slova „hajné“. Byl to lesní dělník Mihálič, který v čele malého zástupu v modrých uniformách vpochodoval triumfálně na spáleniště Fort Adamsonu.

„Průser,“ řekl tiše Dvořák, když v jednom z mužů poznal náčelníka.

„Já vás nějaký čas uživím,“ potěšil ho Veliký.

„Dvořák,“ pravil Pařízek, nevšímaje si Velikého, „o tomhletom sepíšeme hlášení a někam ho nejspíš pošleme.“

Dvořák se postavil do pozoru.

„Dobré poledne,“ řekl Veliký a ťukl si do klobouku. „Věřil byste, že už rostou houby václavky?“

„To si povíme jinde,“ zasyčel Pařízek.

„Kdepak asi?“ zajímal se Smetana, spěchaje za odcházejícím Velikým.

„Asi mě chce pozvat do mykologického muzea,“ děl Veliký. „On mě nějak nemá rád, ačkoliv jsem mu ještě dal umýt pokaňkaný stůl.“

Smetana zmlkl, protože ostatní znal; včetně toho, že Dvořák tahá Velikého po všech vyšetřovačkách, přičemž se vždycky poctivě snaží, aby se to Pařízek nedověděl. Jelikož se mu to ještě nikdy nepovedlo, měl Pařízek Velikého plné zuby. Nemohl pochopit, že to Veliký dělá ze sportu; byl přesvědčen, že se mu mstí za to, že nastoupil na jeho místo, když Velikého odeslali na předčasný odpočinek. Teď dostal Pařízek hlášení o lesním požáru, ačkoliv by byl raději honil vraha Anežky Hrůzové. Dvořák, kterého tam chtěl poslat, někam zmizel a Pařízkovi nezbylo, než aby jel vyšetřovat sám. Že našel na místě činu Dvořáka ve společnosti bývalého šéfa kriminálky, mu na náladě nepřidalo. Frédyho vyhnal, aniž by si nechal vysvětlit, co tam vlastně dělá. Když mu to nakonec došlo, byl už Ota Šefr dávno pryč. Odnesl to Dvořák, který celou dobu mlčel jako trucovitá Andulka.

Zatímco modrokabátníci, tiše nadávajíce, prolézali mezi ohořelými kmeny a mazali si beznadějně uniformy v hromadách deštěm rozčvachtaného popele, vydali se Veliký a Smetana po čistším pruhu země, který vypadal jako bývalá pěšinka vedoucí od chaty někam dolů, na opačnou stranu. Tam je dohonil Ota Šefr.

„Zachovej klid, šerife,“ řekl mu Veliký, když mu Ota vysvětlil, kde se tam vzal. „Svezeme tě zase domů. Z toho soudruha, co na tebe řval, si nic nedělej. Ve skutečnosti je to starý dobrák.“

Sestupovali ze svahu. Kolem nich byl les, který sice částečně unikl požáru, ale zdálo se, že se stromy s ohořelým jehličím nevzpamatují. Ožehnutý mech byl pokryt zuhelnatělými větvičkami. A na jednom místě našli zbytky uhořelého ptáka.

Docházeli pomalu ke Klikatici. Říčka tam tekla mezi sráznými břehy a cestička končila před můstkem z klád, položených volně přes vodu. Jenom na obou koncích byly klády zajištěny kolíky, zatlučenými po stranách.

„Kam tohle vede?“ zeptal se Veliký Frédyho.

„Po tomhle břehu vede dolů podle vody Šošonský trail,“ řekl Ota. „A na druhé straně začíná odbočka od hlavní cesty, co jste po ní jeli na Shorty I – tady na zámeček.“

„Helemese,“ děl nato Veliký. „A tohle je Red River, ne?“

„Colorado,“ opravil ho Ota.

„A dál?“

„Chata byla Fort Adamson.“

„Kdy jste našli na Fort Adamsonu ten smith-wesson?“ změnil Veliký téma rozhovoru.

„V sobotu asi ve čtyři nebo v pět odpoledne.“

„Kde ležel?“

„Na okně.“

„Jak vypadalo to okno?“

„Mělo okenici.“

„Kudy jste lezli do chaty?“

Tady se Frédy zarazil. „Vikýřem,“ řekl po chvíli.

„Dobře,“ kývl Veliký. „Okenice se otevíraly zvenku?“

„Zevnitř,“ odpověděl Frédy. „To bysme tam nemuseli lézt vikýřem, ne?“

„Jak myslíš,“ připustil Veliký. „To znamená, že v chatě byla tma?“

„Jo,“ kývl šerif Spravedlivé pistole.

„Čím jste svítili?“

„My jsme si nosili svíčku,“ pravil Frédy. Teprve potom se náležitě vyděsil.

„Takže když jste vlezli do chaty, byla tam úplná tma?“

„Takže když jsme vlezli –“

„Nejsi ve škole,“ napomenul ho Veliký.

„Byla.“

„To znamená, že byla pistole vidět, jenom když se otevřely okenice.“

„Jo.“

Veliký se zamyšleně zahleděl do korun smrků na protějším břehu. Smetana byl tak fascinován výslechem Frédyho, že si nedovolil ani sebemenší poznámku; Ota Šefr marně přemýšlel, co na sebe vlastně řekl. Všichni tři tam stáli jak alegorie natvrdlosti. Potom se objevil na druhém konci mostu muž s košíčkem, oblečený do bytelného pršipláště.

„Sem nechoďte,“ zavolal na něj Smetana. „Ono tu hořelo.“

„To mi povídejte,“ odpověděl houbař. „Dyť jsem to hasil, dokud na to nenapršelo. Řeknu vám, nezapršet, shořelo to až k městu, jestli ne dál.“

„Ani Prahu by to neušetřilo,“ zamumlal Smetana.

„Co?“ křikl muž s košíčkem. „Já vás neslyším, ona ta Klikatice tak hučí –“

A dal se na pochod přes most.

„Co ten ptáček pořád bzučí,“ přidal se Veliký.

Ota Šefr nevěděl, co si má myslet. Nakonec si řekl, že nejlépe bude myslet si cokoliv. Zatímco si to myslel, přešel houbař most a představil se. Miroslav Váňa, jediný rekreant na zámečku.

„Mohl byste mi říci něco o požáru?“ zeptal se Veliký, když si všichni vyměnili stisky rukou, jména a hodnosti. Dlužno říci, že se Veliký představil jako kapitán. Naopak Frédy zase neřekl, že je šerifem Spravedlivé pistole.

10

„Nevěděl jsem, že je v zámečku rekreační středisko,“ řekl Veliký.

„Ono tam vlastně není,“ odvětil Miroslav Váňa. „Mně se tady líbí kvůli houbám a na zámečku jsou pokojíky, ve kterých občas přespává nějaká návštěva. Platím si jeden. Polesný je docela dobrý chlapík.“

„Vy jste z města?“

„Kdepak. Bydlím v Koněmlatech,“ odpověděl Váňa na otázku. „Tady to znám z mládí. Rád se sem vracím, i když to mám dost z ruky.“

„Sto třicet osm kilometrů,“ podotkl Smetana.

Veliký si Váňu prohlížel, zatímco se s ním dal do řeči Jozífek. Líbil se mu. Vysoký, hřmotný, s poctivou tváří člověka, který má rád přírodu. Na levé ruce měl čerstvý bílý obvaz, připevněný širokou náplastí. Vlasy měl úplně bílé, ačkoliv jistě nebyl starší než Veliký. Teď vyprávěl Smetanovi, jak hasili požár, a rozkládal přitom rukama. Smetana přikyvoval a občas ho přerušil nějakou otázkou. Veliký od nich kousek cesty poodešel. A vtom na to narazil.

V měkkém písku, lemujícím břeh Klikatice, byly nezřetelné stopy vedoucí zpět k mostu. Ale nevystupovaly nahoru. Ztrácely se v šeru pod můstkem, mezi několika balvany nesoucími klády.

„Haló, co tam máte?“ křikl Smetana do rámusu, který tropila Klikatice.

Veliký neodpověděl, shýbl se a vlezl pod most. Potom vytáhl z kapsy zápalky a škrtl.

Na písku bylo mnoho šlápot, překrývajících se navzájem. Povalovaly se tam nedopalky cigaret a ohořelé zápalky. Veliký to všechno posbíral do staré obálky, kterou vytáhl z náprsní tašky. Potom tam chvíli škrtal sirkami a kreslil. To, co mu z toho vyšlo, byla stopa dámského střevíce s pilkovou podešví. Poslední šlágr letošní výstavy odívání. Taková bota se příliš nehodí do lesa. Nehledě na to, že je divné, když někdo vykouří devatenáct cigaret na místě, kde může stát zpříma nanejvýš menší pes.

11

„Kdybyste si náhodou na něco vzpomněl, najdete mě u konečné tramvaje v restauraci V sadech,“ řekl Veliký houbaři Váňovi. „Dostaneme se tudy na polesí?“

„Po druhé straně?“

„Abychom nemuseli znova přes ten popel,“ vysvětlil mu Veliký.

Váňa kývl. Dovedl je kolem ostatků Fort Adamsonu až na dohled polesí. „Tady už trefíte,“ řekl.

Rozešli se. Váňa zmizel v mlází a Veliký se Smetanou a Frédym vykročili k zámečku. Velice se podivili, když našli u oplíka Dvořáka, živě diskutujícího s hajným Pivoňkou.

„Pařez je už pryč,“ řekl jim na uvítanou. „Řádil. Nehledě na to, že měl plně obsazený auťák. Musíte mě vzít zpátky.“

„No bóže,“ pokrčil rameny Smetana.

Usadili se a Smetana odbrzdil. Vůz se rozjel z mírného svahu a motor zablafal.

„Pařízek na vás podá oznámení. Prý jste mu ztěžoval úřední výkon. A taky jste jako civilista jel po cestách, kam smí jenom zaměstnanci lesního závodu a náčelník Pařízek. A dopustil jste se urážky úřední osoby.“

„Ho-ho,“ udělal Smetana.

„Co našel?“ zeptal se Veliký.

„On mi nic neřekl. Až vystydne, stejně mi to celé hodí na krk.“

„Tak se pak přihlaste,“ usmál se Veliký. „Řeknu vám, co jsem našel já.“

„Doufám, že v tom není ten japonský drvoštěp?“ zeptal se Dvořák.

„Co by ne?“ řekl od volantu Smetana. „Myslím, že ze sebe dělá Japonce jen naoko.“

Zatímco oplík poskakoval po lesní cestě, stál u plotu zahrádky před zámečkem diskutovaný Japonec Mihálič a vytřepával špinavý kapesník. „Nech toho,“ zabručel na něj Pivoňka. „Vypadáš jako Honzova máma, když se kluk vydal do světa.“

Mihálič odvětil něco nesrozumitelného a táhle se vysmrkal.

To bylo lepší – aspoň Pivoňkovi to připadalo jako vábnička na jeleny.

12

„Stanicova 27,“ řekl Otakar Šefr.

„To jsou ty paneláky, ne?“ zeptal se Veliký.

„Jo.“

„Tak ahoj.“

„Na shledanou,“ pípl šerif Spravedlivé pistole. Potom se s Dvořákem vecpal do tramvaje.

„Co my?“ zeptal se Smetana.

„Smažený sýr a dvě deci,“ děl Veliký.

Oplík se pohnul k restauraci V sadech. Smetana tam chodil rád a byla to taky restaurace, kde minulý týden započali s Grétou lihovou odyseu. Veliký vůbec jinam nechodil. Sady byly tiché a klidné. Jenom okrskář Šedivý tam slyšel věci, které tam nepatřily – jako střílení a podobně.

„Co vy na to?“ pravil Veliký Smetanovi, když si vybrali stůl.

Smetana pokrčil rameny. „Nevím, o co jde,“ řekl. „Připadá mi to jako štěpení osobnosti. Otakar Šefr číslo jedna zapálil svíčkou les a Otakar Šefr číslo dvě o deset kilometrů dál netrefil okrskáře. Nic blbějšího nevím.“

„Sejra,“ děl Veliký vrchnímu.

„Brambůrky a startky,“ přidal se Smetana.

„Sýreček,“ kývl číšník.

„Brambůrečky,“ dodal Veliký. „A dvakrát vermutík. Běloučký.“

„Vemte celou flašku,“ opravil ho Grand Smetana.

„Budete podnapilý,“ pokáral ho Veliký. „Řídíte vůz.“

„Já ho tu nechám,“ usmál se Smetana. „Přijedu si pro něj ráno.“

Vrchní odšelestil.

„Tak co, máte dedukci?“ zeptal se Smetana.

„Mám devatenáct vajglů z Player’s Navy Cut. Dvacet sirek a jednu čmáranici. Hádejte, co to je?“

„Chodidlo,“ děl Smetana. „Malý. Ženská, nejspíš.“

„Tipnul byste si číslo? Je to pilka.“

„Sedmatřicet.“

„Jak si to ověřit?“

Smetana se rozhlédl. Potom vzal Velikého nákres a vyrazil na druhou stranu sálu. Seděla tam vysoká brunetka a zadumaně kouřila lípu. Na nohou měla přesně to, co Veliký nakreslil. Smetana se jí uklonil a dal se do řeči. Veliký se bavil, ačkoliv neslyšel, o čem Jozífek mluví. Vrátil se za pět minut.

„Je to sedmatřicítka,“ hlásil vítězoslavně. „Ona má sedmatřicítky a jmenuje se Gabriela Kovářová. Je to učitelka češtiny a biologie.“

„Prostě moje kresba je stejná,“ zjednodušil to Veliký.

„Nachlup,“ kývl Smetana. „Čeká na někoho.“

„Nejspíš na zemského inspektora,“ uklidnil ho Veliký. „Nic se nebojte, on vám ji nepřebere.“

Vrchní přiklusal s talíři a lahví metropolu.

Veliký si pobryndal sýrec tatarskou omáčkou a s chutí se do něho pustil. Smetana melancholicky přežvykoval brambůrky a zíral na černovlasou češtinářku. Zdálo se mu, že mrká. Pak Veliký odstrčil talíř a otřel si ústa.

„Nuže?“ zeptal se divadelně Smetana.

„Pohleďte, milý Watsone,“ začal Veliký, „někdo strávil dlouhou dobu pod můstkem přes Klikatici. Tři hodiny. Nebo čtyři. Nebyl sám. Krátce řečeno – byli to dva muži a jedna žena v pilkách číslo třicet sedm. Byli tam i přesto, že museli dřepět na bobečku. Dřepěli a kouřili. Ta ženská asi nekouřila. Vůbec mám dojem, že kouřil jenom jeden. Nevíte, proč tam seděli?“

„Skrývali se před požárem,“ řekl Smetana.

„Kdepak. Hořet začalo, když už byli pryč. Saze z jehličí leží na stopách. Ani jedna ohořelá větvička není zašlápnutá.“

„Tak na někoho čekali.“

„V dřepu.“

„A jeden kouřil. Proč nekouřili všichni?“

„Dva byli nekuřáci.“

„Aha. Děkuji, prefekte.“

„To je logické, mistře,“ usmál se Veliký. „Všechny špačky byly zhasnuty mezi prsty. Ženské to nedělají, většinou rozžmoulají nedopalek po celém popelníku. V našem případě by byly rozmačkány na balvanech.“

„A proč je neházeli do vody?“

„Byli tam potmě. Letící nedopalek by byl vidět zvenku.“

„Takže se skrývali?“

„Takže se skrývali,“ kývl Veliký. „Zemský inspektor je tady.“

Ke Gabriele Kovářové se přidal prošedivělý muž středních let. Černovláska se s ním dala do živého rozhovoru. Za okamžik spočinul její společník dlouhým pohledem na Smetanovi. Smetana uhnul.

„Vypadá to logicky,“ řekl.

„Inspektor?“ zeptal se Veliký a nalil si druhou sklenici. Sál restaurace se pomalu zaplňoval. Táhlo na třetí hodinu a venku sílil déšť. Gabriela s inspektorem zaplatili a odcházeli. Dívka přitom vrhla po Smetanovi okouzlující úsměv. Jozífek zakýval.

„Vidíte ty nožky?“ poznamenal k Velikému.

„Sedmatřicet.“

„A kouří lípy. Co to vůbec je za špágry, ten váš poklad?“

„Player’s Navy Cut.“

„Vy se vyznáte. Zdá se, že jste vždycky nekouřil partyzánky.“

„Vždycky. Nikdy jsem neměl tušení, že existují cigarety s tak přepodivným názvem. Naštěstí je to na vajglech napsáno.“

„A proč myslíte, že z těch dvou mužů kouřil jen jeden?“

„Víte, já se soukromě domnívám, že tam byli déle než čtyři hodiny. Některé špačky byly úplně mokré, některé méně. Potom pochybuji, že by dva kuřáci kouřili stejně extravagantní druh. Dále to vypadá na jednu dvacítku, kterou vykouřil její majitel. Zbylo mu tam jedno cigáro, proto krabičku nezahodil.“

„A co když přece kouřili oba?“

„Mistře, ono je to jedno,“ vzdal se Veliký. „Takovéhle přemýšlení je pro kočku. Oni si mohli pod tím můstkem číst. Nebo zkoušet, jak dlouho tam vydrží. A špačky třeba přinesli odjinud a vysypali je tam jen tak.“

„Tak si pojďte dát žulíky,“ pravil Smetana. „Ona se třeba Gabriela vrátí.“

„Do té doby z vás bude hotový žebrák.“

Dali se do toho.

Smetana prohrával, protože místo do karet koukal ke dveřím. Gabriela nešla a karta taky ne. V jedné chvíli ležela Smetanovi pod balíkem poslední červená do flushe a on místo toho lízl pikovou šestku. Potom vyskočil a vytřeštil oči k lítačkám. Právě vcházel prošedivělý muž, zařazený Velikým mezi inspektory. Za ním vešel Dvořák.

„Chytil jsem ji za bradičku, byl to policajt,“ zapěl tiše Veliký a zavřel partii.

Dvořák se rozhlédl po sále, a když spatřil Velikého, kývl. Potom zašel do šatny.

„Jde oznámit, že zatkl japonského dřevorubce,“ řekl Smetana, potěšen, že nemusí ukazovat karty. Měl tam jednu tercku a ve zbylé kartě asi šedesát. Už by byl počtvrté přes sto a hráli za pětikorunu kolo.

Dvořák si sedl a zafuněl. Měl už trochu bříško a dneska měl za sebou vedle namáhavého čundru na Klikatici diskusi s Pařízkem. „Pivo,“ řekl vrchnímu.

Veliký skládal karty a čekal. „Mám u vás bůra,“ řekl přitom Smetanovi.

„Já vám něco řeknu,“ děl Dvořák, když se zhluboka napil. „Budete se divit.“

Veliký se nezúčastněně šťoural ve slánce párátkem.

„Víte, proč vyhořela osmapadesátka?“ zeptal se nadporučík. „V chatě něco vybuchlo, přerazilo to stromy vedle, rozházelo chajdu na padesát metrů daleko a chytil od toho les. To byl ten hrom hajného Pivoňky. Když k tomu přidáte tu pistoli…“

„Ajajaj,“ řekl Veliký.

A Smetana objednal ještě jednu láhev vermutu.

13

Zatímco Dvořák čenžoval s Velikým explozi za hromadu cigaretových špačků, popíjel Smetana vermut a nostalgicky zíral ke dveřím. Gabriela nešla, táhlo na devátou a déšť venku neustával. Potom Dvořák a Veliký dospěli k názoru, že bez pořádného ohledání místa exploze na nic nepřijdou.

„Pařez se bál, že se zamaže,“ podotkl Dvořák. „Nebýt toho, že jsme našli hřebíky z chaty skoro po celém lese, by ho exploze netrkla. To, co tam našel, je hovínko proti tomu, co se tam najít dá.“

„Třeba nějaká kramle,“ zabručel Smetana.

„Ani nevyslechl toho lesního muže,“ nedal se splést Dvořák. „A mě poslal hledat polesného. Když prý jsem ho pustil do města…“

„Jo, jel na tu schůzi,“ kývl Veliký.

„Jenže na okrese žádná nebyla,“ řekl Dvořák. „Našel jsem tam jednu paní, co tam uklízí a tak. Povídala, že poslední odešel ředitel. Ve čtvrt na tři. A inženýra Krajinu prý neviděla nejmíň čtrnáct dní.“

„Copak asi kouří,“ podotkl Veliký.

„Něco určitě, měl pěkně žluté prsty.“

„Třeba barvil vajíčka,“ namítl Veliký.

„Je divný,“ nedal se Dvořák. „Bavil jsem se tam s tím Pivoňkou. Inženýr prý nemohl telefonovat z polesí o pomoc, protože telefon nefungoval. Naštěstí to uhasil déšť dřív, než si vykřičel hlasivky. Ráno si prý byl prohlédnout spáleniště a pak sedl do auťáku a jel někam k telefonu. Odjel asi v sedm a vrátil se v jedenáct.“

„Hleďme! A vy jste mi volal v deset o té pistoli. To jste ještě neměl hlášení o požáru?“

„Samozřejmě že ne. Odjel jsem těsně po desáté s vámi a teprve potom Krajina zavolal k nám. Byl tam jenom Pařízek, jsou dovolené a Skála marodí. Proto byl náčelník tak naštvaný. Myslel, že se někde flákám.“

„Takže v sedm inženýr vyjel z polesí, v osm byl u telefonu a zavolal ve čtvrt na jedenáct. Potom se horempádem hnal nahoru, aby tam byl dřív než my. A myslel, že tam jedeme kvůli jeho hlášení.“

„Asi tak,“ kývl Dvořák. „Ale kde byl mezi osmou a čtvrt na jedenáctou?“

„Mě by spíš zajímalo, proč nám ještě vynadal, když jsme vlastně vyjeli dřív, než telefonoval,“ poznamenal Veliký.

„Třeba si myslel, že máme turbinový vůz,“ vmísil se do toho Smetana.

„Ani bych se nedivil,“ ušklíbl se Dvořák.

„Co kdybychom šli domů,“ navrhl Veliký. „Beztoho už jsme pěkně napálení.“

„Já musím na polesí,“ vzpomněl si Dvořák. „Čeká na mě venku šofér. Asi nadává.“

„Vemte mu tam brambůrky,“ řekl Smetana a nabídl Dvořákovi zmačkaný celofánový pytlík. „Jistě bude rád.“

Dvořák s díky odmítl a začal se zvedat. Právě když dopíjel zbytek piva, přiběhl ke stolu vrchní.

„Děkuju, už nechci,“ řekl Dvořák. „Zaplatím to jedno.“

„Promiňte,“ šeptl vrchní a obrátil se k Velikému. „Je tu nějaký mladík a chce prý telefonovat pro policii a záchranku. Něco se stalo nahoře v lese. Tak jsem myslel –“

„Kolega,“ přerušil ho Veliký a ukázal palcem na Dvořáka.

14

Poručík Šedivý vlezl do lesa u Parku kultury, prošel se mokrými pěšinkami, které se mu už dávno zhnusily, otočil se u textilky, zahromoval na nezářící zářivky, podíval se na hodinky a rozhodl se, že zajde na jedno do restaurace V sadech. Tím dostal život zase nějaký smysl; Šedivý sklepl z brigadýrky vodu, znovu si ji nasadil, posunul pistoli ze zadku na bok a vzal to zkratkou.

Když sestupoval temnou pěšinkou, vzpomínal živě na včerejšek, kdy právě tady zaslechl výstřel. Všechno bylo úplně stejné.

Do puntíku.

Najednou to třesklo a v lese zaburácela ozvěna.

Šedivý se nadechl, div nepraskl. Pistole ležela někde v trezoru na okresním velitelství. Musel jednat.

Vletěl do záhonů, polámal nějaké kytky – takřka stejně jako v kapitole první. Pak se zastavil poblíž osvětleného rozcestí s hodinami, reklamním sloupkem a lavičkou. V tomto okamžiku veškerá podobnost se včerejškem končí, protože před lavičkou někdo ležel a naříkal jako raněný králík.

Šedivý doskákal ke sténající postavě a ve žlutém světle hodin rozeznal mladičkou holčičku s plavým natupírovaným drdolem pod modrým průsvitným šátkem. Byla oblečena do modrého šusťáku a oběma rukama se držela za levý bok. Když ji Šedivý šetrně obrátil, vyvalil se jí mezi prsty proud krve a nářek ztichl. Šedivý se zděšeně rozhlédl, když si uvědomil, že ho má s největší pravděpodobností neznámý střelec na mušce. Pak zaslechl rychlé kroky a na cestičce se objevila spěchající postava.

„Stůj,“ zavolal Šedivý a skočil za sloup s plakáty.

„Prosím vás,“ řekl vyplašený klukovský hlas, „co se stalo?“

Šedivý opatrně vylezl, třímaje odjištěnou pistoli.

Mladíček se přiblížil.

„Víš, kdo je to děvče?“ houkl na něj Šedivý.

„Marcela Škodíková,“ škytl chlapec. „Je – je mrtvá?“

Šedivý k němu místo odpovědi přistoupil a poplácal mu na kapsy. „Nemám čas, sakra,“ vrčel při tom. „Třeba není mrtvá. Potřebuje zacpat tu díru a odvézt do nemocnice… ale jak mám kruci vědět, že mě při tom něčím nebacíš po hlavě?“

„Já jí nic neudělal,“ koktal chlapec. „Jmenuju se Petr Klenka, chodím s ní do tanečního klubu a před chvílí jsme se rozešli na začátku parku u textilky. Slyšel jsem jenom, jak tu něco bouchlo –“

Přitom podával Šedivému občanský průkaz.

Šedivý ho strčil do kapsy. „Asi dělám hovadinu,“ řekl, „ale lidskej život je lidskej život. Prchej do sadů a zavolej 1243. To je bezpečnost. Ale napřed zavolej 5555, to je záchranka. A nejanči, ať si z toho něco vyberou.“

„A – a Marcela –“

„Hergot, maž,“ zařval Šedivý.

Petr Klenka se rozběhl do tmy.

Šedivý vytáhl obvazový balíček a rozepnul dívce šusťák. To ostatní raději nařízl nožem a roztrhl. Vyhýbaje se pohledu na úhledné poprsí, ještě zdůrazněné bílým pruhem od plavek, věnoval maximální péči nehezkému otvoru, zejícímu kousek pod levým prsem. Přitom se pořád rozhlížel dokola a šeptem nadával.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spravedlivá pistole.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.