STÍNY DRAČÍ MYSLI

Valerie Theriel

Věnováno:

odlišným, jejich smečkám a strážcům,

aby všichni našli ty, které nic neodradí,

třeba ani to, že je jejich protějšek…

Šelma

Dvě tváře mám, však pouze jedna je lidská,

málokdo vydrží pohled můj zblízka.

Oči mám rudé a špičaté zuby,

kořist mou přivedou až do záhuby.

Krása a křehkost jsou maskováním,

nebezpečí se ukrývá za ním.

Kdo v duši chová myšlenku zlou,

drápy mé dlouhé ho rozsápou.

Ač při mém hněvu se třese zem,

uléhám s dýkou pod polštářem,

hýčkat si lásku smím cennou,

neb pro tebe stále jsem ženou.

Dračí mysl

Drak tlí…

(spíš tobě se to zdá)

…v zatuchlé jeskyni mrtvých přání,

zlomená křídla mu hlavu kryjí,

pařáty hrozivé řetěz poutá.

Už je to dávno, kdy přišel jsi za ní…

(plebejec nehodný)

…honosně oděný v ukradené zbroji,

přesvědčil princeznu sladkou řečí,

paže tvé lépe že budou ji chránit.

Mečem slov lživých jsi tehdy oddělil…

(aspoň v to doufáš)

…duši, již klamat lze, od té dračí,

perutě vůle zbavil jsi k letu sil,

ke smrti v zajetí odsoudil sny dívčí.

Drak spí…

(či to tak vypadá)

…snad po všech bitvách znavený,

šupiny lesklé jemně se chvějí,

jak oddechuje z klidného snění.

V pasti se ocitá kráska křehká,

(tak jí to připadá)

pěkně se vybarvil princ její domnělý,

v žabáka, jenž z bahna na ni skřehotá,

se šlechtic nepravý náhle mění.

Kým také byla a kdo ji střeží,

(je někdo takový?)

zapomněla již ve zmatku žití,

kdy povinnosti ji s prázdnotou,

jako dva mlýnské kameny drtí.

Drak sní…

(jen tak to nevzdá)

…obrácen zády k dění on v utajení,

plameny z nozder svých pomalu taví,

železo okovu, kterým je spoutaný.

Tam někde z hloubi tichý hlas volá,

(nebo se jí to zdá?)

ze spaní budí ji příslibem nadějí,

obsahem tvých dávných nočních můr,

o němž se domníváš, že časem je pohřbený.

Skuteční princové ještě tu stále jsou,

(už to tak vypadá)

jeden se přiblížil a dal živé vody pít,

nezkrotné bestii, již ty máš za zesnulou,

bez bázně rány tvé léčí jí hlazením.

Drak bdí…

(ač se to nezdá)

…mrknutím oka znát na sobě nedá,

křídla že kdysi na tvrdou zem sražená,

pomalu a jistě zas k letu se chystají.

Stále je stejná, tvá princezna pobledlá,

(tak ti to připadá)

v nevinné mysli nic určitě neskrývá,

jak se to u ní však s jistotou tvrdit dá,

když její duše svou dračí půli má?

Tak jednou obří stín hradby prolomí…

(byť to již nečekáš)

…do srdce zatne se dračí spár tajemství,

zámek tvé jistoty spálí strach zhmotnělý,

drak s řevem zakrouží a po větru odletí…

…za láskou.

Navzdory

Stvořena k přežití…

Prchajíc před smečkou malých psů,

nadávky plivou a otravně štěkají,

však kousnout si netroufnou.

Od toho jsi tu ty.

Mysl tvá sahá dál…

Říšemi procházíš, které omezeným,

za mlhou předsudků ukryté zůstanou,

na grilu opečou pověsti sousedům,

mastnotu pomluv si z prstů slízají.

Často se trápíš…

Když kůži potřísní jedem z váčků,

hadi, co kůži si pokaždé svlékají,

jakmile vánek se ve vichr promění,

slinami zašpiní, kam sami se neplazí.

Už jich máš víc než dost…

Pokrytců v úkrytech vlastních stínů,

nabídnou koláč ti z mouky svých vizí,

domněle dlouhý čas v tajnosti živených.

Tvou schopnost vnímat lež všichni podcení.

Když spolkneš pochybnost…

Zdušená dávením, slzy se derou ti do očí,

slabostí bezradně poklesneš v kolenou,

v té chvíli konečně ukážou pravou tvář,

dříve, než poprvé znova se nadechneš.

Doufají, že to vzdáš…

Tvoje sny zářící, které jim oslepí,

ten přízemností již tak dávno tupý zrak,

hřebíky do rakve se zatlouct chystají,

projevy pohřební šeptá hlas úlisný.

Nemají tušení váhavci bláhoví…

Ty proti proudu jdeš, jenž by je pohltil,

pouhé nic stává se něčím nemožným,

kde plameny vůle tvé překážky spalují,

že občas klopýtneš, to vůbec nevadí.

I přesto jednou dorazíš k cíli…

… všem supům navzdory.

Na trůně

Na trůně sedíš z vykostěných duší,

za vlákna taháš pavučiny dění,

svět kolem sebe řídíš skálopevnou vůlí,

zrak tvůj do každé lidské mysli vidí…

Po letech tápání konečně tváří v tvář ti stojím,

ten příběh zamotaný již mi smysl dává,

nalezen poslední byl z dílků, zabarvených krví,

mozaiky z bolesti, již osud pro mě skládal.

Ješitnost uražená kletbu temnou plodí,

vpuštěnu v bytí mágem kdysi odmítnutým,

spoutaná pomstou zlovolnou se rodím,

nezrušíš to, kde o příčině chybí povědomí.

Však s obdařeným na svět přijde i ochránce stín…

Jednou jsi řekla, že mě od malička chtějí zabít,

slabinou, skrytou v tom, jak silně moje srdce cítí,

je jedna cesta však, jež prokletí to navždy zlomí.

Nemilosrdná a pro zdar cílů zcela všehoschopná,

jak matka šelem bahnem polí bitevních mě vláčíš,

do hloubi nitro ostřím zubů nepohnutě drásáš,

vše, kromě samotného žití, obětuješ pro spasení.

Tak dlouho zůstával mi pravý viník skrytý,

strachu, jenž rozdělil dva domněle se milující,

až nyní vím, že do pasti se oním poutem chytil,

mág, jehož skvrny bílé hyzdí na těle i lících.

Ozvěna dávné bitvy protká mysl v snění,

již vím, jak těžké bylo celou válku vyhrát,

s prozřením odpouštím ti potoky slz utrpení,

bezhlavá leží v prachu poražená hydra.

Na trůně sedím z vykostěných duší,

za vlákna tahám pavučiny dění,

svět kolem sebe řídím vlastní vůlí,

zrak můj do lidských niter vidí…

Já, čarodějka, stínem sebe sama obdařená…

…teď opět svrchovanou vládkyní jsem svého žití.

Verdikt

Ač po všem zdá se být, sedla bolest v týl,

kříž opět ozývá se zchromlou, otupělou tíží,

podivný sen štiplavě strupy z ran mi trhá,

nepravost věští v krvi mráz po probuzení.

Zlo tajemství v podzemním vězení se tiše skrývá,

tvář anděla, jenž mrtvý padl v křoví, nepoznávám,

zradou, co ostřím bývá dýky lží, jej ubil školák,

který chce mužem být, však dospět nehodlá již.

Když bojovník je nad anděla čistší,

kam tento svět se vlastně řítí?

Hladová po lásce se do něj rodím,

stejně tak hladovím, když zmírám.

Ve světle cti pro zrádce pouze smrt je trest,

však děti zmatené já bez milosti nezabíjím,

jedna jediná volba zbyla z množství cest,

pro návrat důvěry, jež nyní nás dva míjí.

Skutečná láska přežije i bez krmení,

s citem svým budiž ponechán teď sám,

prost naděje, že někdy se to změní,

v budoucnost společnou ti víru odnímám.

Uprostřed pouště bez milých slov opuštěný,

květinou staneš se, jež marně čeká na zalití,

tak jako láska má bývala o samotě ponechaná,

těmi, jimž roven jsi teď zbabělostí svou a lží.

Ochuzen o vědomí, co si myslím nebo cítím,

v zrcadle utrpení obraz pravdy spatříš,

v labyrint pekel vstoupí jinoch rozmazlený,

by dospěl v muže bez pomoci cizí.

Pokud však štěnětem chceš nadále být,

co lásku vymění za každé pohlazení,

pak jdi, kam to tvůj nestálý nos vábí,

stovkami stejných denně ulice se plní.

Když trestat druhého i sebe musí utrpením,

kam taková se láska vlastně řítí?

Raději ať mé vlastní srdce k smrti vyhladoví,

však štěně nezralé již nikdy nepohladím.

Byť možná zemřu pro potěchu temných stínů…

Dominium

Mě nezabiješ!

Už o tobě vím.

Jsi v opile zkalených očích,

zuřivou zlobou zrcadlený.

Mě nedotkneš se!

Vždycky tě cítím.

Jak mrazivý závan na pažích,

krutá slova, co zabolí.

Mě neovlivníš!

Rozeznám tě.

Slyším, jak nejisté učíš,

zradit a ranit do slabin.

Sudbou ve chvíli zrození,

na můj svět padlý,

Stíne, já nyní tě zaklínám,

kouzlem, jež plyne v řečišti žil.

Nazpět si beru své výsostné území,

nadále již je půdě lží nevydám.

Sílu odebírám tvým armádám,

svobodu vůle vracím otrokům.

Blízko jsi, přízraku, lapen do tenat,

z masa a krve kdo s tebou se svázal,

toho jméno již brzy budu znát,

prozrazením tě navěky vymítám.

Sbohem buď, Stíne!

Skrytí

Vzpomínáš?

Tak strašně ses jich jako malý bál.

Přízraků, skrytých ve tmě pod postelí.

Pohádky však, světem svým černobílým,

v mysli tvé naivním báchorkám se vyrovnají.

Přemýšlej!

Je realita opravdu tak nepotřebná hrdinů,

jimž záhadní a moudří mocní cestou k cíli radí?

Ty zprvu pošetilé, z labyrintu chyb vlastních vedou,

pomocnou rukou potřebným opět vstát sílu dají.

Netušíš…

…kolik zla neustále kolem hlav lidem krouží,

jak supi na selhání charakteru čekající temní.

Však také andělé, co dotekem svým něžným,

životy, které pokračovat dále mají, zachraňují.

Však jsou i blíž…

…ve vyvolených, kteří každé utrpení,

vždy zvládnou se ctí, a i po sté ráně vstanou,

mnou obdařeni jsou vnímavou myslí jasnozřivých,

od zrození, jak milostí, tak strázní, stále provázeni.

Já svícen rozžal pro vás, milí…

…jímž oslnil jsem zraky, které pravda děsí,

bytosti, jež pouze v odvážných a silných žijí,

plameny svící skryjí, kde se čas a prostor lomí,

nepřipraveným nechť si dál v pohádkách zůstávají.

Mí drazí bojovníci s maskou z tváří lidí,

pod svícnem, který tupí bdělost nevěřících,

temnotou nezlomní vaši hostitelé,

potomstvo rodí, které nebojí se…

…strašidel pod postelí.

Strážce

Kéž mohla jsi mě vnímat dřív…

Však abych mohl přijít,

křik zoufalství je nutné vynést,

ode dna oceánu k oblakům,

na hrotech do emocí ponořených šípů.

Tak mnoho dnes už víš…

Magnetem že jsou číhajícím stínům,

v nitru tvém dary, měnící svět, skryté,

meč moci dvojbřitý ti strachem lidí,

jako daň osamění odsekává.

Jen občas mohu blíž…

Prodrat se přes armádu temných,

zacelit život, skrze póry unikavý,

když radí se, jak mohou vzít s sebou,

nedotknutelnou na dno zatracení.

Já tenkrát mohl se tě dotknout…

Slabou a polomrtvou hýčkat něhou,

doteky hladit, lehčími než dech,

gejzírem lásky skryt zlovolným zrakům,

však tvé srdce mě přesto vidí.

Společník chmurných nocí…

Svou němou přítomností žal tvůj tiším,

zeď mezi dvěma světy bořím duší,

s bolestí čelím uplakaným očím,

zlu spílám, když usínáš uklidněná.

Vrátit tak úsměv tvému žití…

Zloduši, kteří tak dlouho klid ti ničí,

teď koutkem oka přízrak spatří,

jež s připomínkou provinění,

ohněm a výčitkami děsí.

Konečně pronikám ti do snů…

Spojením křehkosti a síly fascinován,

bláhově zvu tě do objetí, s pochopením,

prosebných slov: pro tebe nejsem ženou,

šťasten, když z tvých úst moje jméno zazní.

Vím, že nepatříš mi do náručí…

Přesto, když napůl jsi již v spánku nevědomí,

branou, jež nelítostně od sebe nás dělí,

vzkaz k tobě vyšlu citem rozechvělý…

…já miluji tě víc, než dovedla bys chápat.

Když brána zavře se před nataženou rukou…

…vím, že se mýlím.

Prolnutí

Kdo zlomyslný v kolébku tě vložil,

která na pevné zemi stojí?

K zázrakům slepé a hluché lidi,

v názorech zkostnatělých zabedněné,

nechtěným požehnáním obdaroval.

Tisíce zbývají ti roztřesených kroků…

…na vratkých, zemi neuvyklých nohou,

než strávíš hořkou pachuť nepřijetí,

v číších, z nichž tento neznámý svět připíjí ti.

Kdo laskavý kdy ti v počátcích žití,

pohladil tvář, když všichni se tě bojí?

Osudem určení ti blízcí jinakost neodpustí,

dýchat vzduch příkazů a zákazů se vzpíráš,

do šablon jejich očekávání ty nevměstnáš se.

Stovky je ještě stále nutné ujít kroků…

…na ostřím zmaru poraněných nohou,

než vynoří se v mysli záblesk povědomí,

že domov máš v hlubinách Neptunových.

Kdo zpěv tvůj slyší, zpříjemní ti bytí,

co lidi nutí, ať si otroky být volí?

Ve zvycích ponoření, závislostmi slabí,

šepotem přízraků temných ovlivnění,

řetězy strachu ovinutí, jiné nenávidí.

Jen pár již zbývá zvládnout kroků…

…na silných, trénovaných nohou,

než něžné vlny říše vládce fantazií,

prolnou se s tvrdou půdou reality.

Kdo hlas tvůj vnímá, nevěří ti,

opravdu řídíš okolí svou vůlí?

Po letech zápasů a kruté nejistoty,

ohledy topíš ke všem bezohledným,

ve slané vodě jejich vlastních moří.

Pozdě je nyní zalitovat nepřátelství,

obdivem ochromeni k moci rozbujelé,

však odvážné, jež poctili tě přízní,

silné a výjimečné, sevřeš do objetí.

Už pouze pár kroků ti chybí…

…a navždy ukotví se láskou,

tvým sněním vylepšený svět,

Siréno, dcero Neptunova.

Hybatel

V úžasu zalykáš se krásou,

již vdechl štětec mistrů tvářím andělů

a v noci stíny v zákoutích tě děsí,

s ozvěnou kroků, co tě následují v tmách.

Na chladné zemi chrámu nyní klečíš,

ponořen v prosbách za svou spásu,

milosrdenství Boží hledáš s nadějí,

že jednou přijde závan křídel bílých.

S mým jménem na rtech odpovědi hledáš,

po smyslu života se tážeš kněží,

v hrůze z tajemných nestvůr podlých,

šeptem se ptáš na příčiny utrpení.

Však chtěl bys, abych promluvil?

Skutečně pravdu toužíš znát?

Ty slepče, co se potmě sám být bojí,

nehodný, doufající v zázrak shůry.

Jsou tací, jejichž zbraň je popření,

v sobecké naivitě v sebe obrácení,

úsměv si věčný nařídili v pošetilé víře,

bolest k nim příchozí že pohřbí vlastní vůlí.

Vládcové světa s páskou na očích,

loutky to nelidské v područí těch,

v něž v pomatení svém tak odmítají věřit.

A běda všem, kdož jim to sdělí!

Ty, nebojácný, všímej si znamení,

mnou zanechaných - duše ptej se.

Proč nikdy nespatříš svou tvář?

Zrcadlo dá ti pouze odraz její.

A takto odrazí se každičký tvůj čin,

v očích těch, vůči kterým konáš.

Tvá krutost zatřpytí se v jejich slzách,

laskavost v úsměvu se rozzáří…

Ano, jsou síly světla i ty temné,

však tobě jsem dal vůli, abys volil,

čí vliv na svoji mysl připustíš,

ve jménu čeho budeš konat.

Jsi pouze tím, co provedeš těm druhým,

u sebe dobro hledej, ne v křídlech bytostí,

jež sílu tvou odmění perutí pohlazením,

když utrápený radost pro jiné z ničeho stvoříš.

Však lhářem buď, iluze tvoř a popíráním zraňuj,

pak přivoláš ty, co provází je mrazení,

bolestí z chyb a slabošstvím se živí

a našeptáváním tě vedou na scestí.

Oni jsou skuteční, však pouze existují,

skutečné dobro a zlo sídlí v duši tvojí,

jedině ty jsi hybatelem jejich dění,

oni jsou energií a ty vtělením.

Vzal jsem ti možnost spatřit vlastní tvář,

to abys pochopil, že pro jiné máš žít,

sdílení, to je smysl tvého bytí,

tak snaž se být, kým jsem tě stvořil.

Jsi člověk, o tobě rozhodnout mně nepřísluší,

tvé svědomí ti jednou bude soudcem,

s odrazem pravdy v očích druhých,

ty sám můžeš být anděl nebo démon.

Volba je tvá.

Povznesená

To nebyl Bůh…

…kdo oslovil tě nad propastí.

Emoce zmaru silné, zdrcující,

jak lampa můry, vábí křídla temných.

Já přece vím…

…že do uličky slepé zahnali tě lidé.

Pohár, z nějž bolest proudem prýští,

tak toužíš svrhnout ze skal zapomnění.

To nepromluvil Bůh…

…by zastavil proud slov tvých vyčítavých.

Strnule domů kráčíš, tiše pozměněná,

démonem v mysli, jako červem zakousnutým.

Lačného příchylnosti tělo slabé hostí…

…již nenápadně překusuje nitky tvého lidství.

Horečkou cloumá, jež tvůj odpor zlomí,

mlhou hlas zní, do světa iluzí tě zvoucí.

Zvolna se měníš…

…rty zdobí úsměv domnělého štěstí.

Studuješ v knihách, jež napsali stejní,

zoufalci, kteří též ocitli se nad propastí.

To neřekl by Bůh…

…city že ovládat se mají vůlí.

Moudrosti dávné teď vstřebáváš pokřivené,

protkané lepkavými vlákny lží vtíravých parazitů.

Učí tě brát sílu andělům…

…nadarmo pomoc žádat, kde potřebným schází.

Armádou fanatismem zaslepených černých mágů,

svět už tak příliš chladný, požírači myslí zaplavují.

Za spiritualitou prý stoupáš výš…

…zátěž všech emocí na nebožáky dole odhazujíc.

Když jsi tak nad věcí, proč když strach zevnitř zaútočí,

násilím neštítíš se sáhnout na svobodnou vůli?

Zřejmě už nepochopíš…

…nestačil trest ochránců spravedlivých.

Poslední zbytek lidskosti projevíš v přiznání,

když loutkář po odvetě mojí probírá tě z bezvědomí.

To nežádal by Bůh…

…ať odvrátíš se od lidí.

K propasti zaháníš je řečmi, že jsou špatní,

otroctví zakuklené učením tím zhoubným dále šíříš.

Já sebe nezradím…

…ni žalem zlomená a na kolenou.

Svůj lidský soucit nezaprodám předstíráním,

že když v to špatné neuvěřím, prostě není.

Úlevu nenabízej falešným osvícením…

…skutečné světlo své trpící bližní nikdy neopustí.

Tvůj věčný úsměv, prázdnotu zakrývá jen vnitřní,

mě neoklamou služebníci vládců zaprodaných duší.

Kéž dožiješ se prozření…

…jednou tu krutou pravdu spatříš.

Snad najde se pak poblíž někdo lidský,

by zoufalství tvé utěšil, až zjistíš…

…jsi dítě zla, v něž nevěříš.

Zbraň

Uprostřed noci opět na kolenou,

již posté s prosbou ruce k nebi vzpínáš,

zlomená žalem však tentokrát ze zoufalství,

vyslovíš, že s pokorou moji vůli přijímáš.

Jsem stále s tebou, i sůl tvých slz cítím,

vím, jak máš život těžký a čím trpíš,

kéž viděla bys, co v tvé budoucnosti leží,

tvůj život od nynějška totiž změnám patří.

Již brzy do samoty tvojí lidé vkročí,

se svými tajemstvími, zvláštnostmi a sny,

budeš jim vrbou, která dává pochopení,

častokrát jediná, komu se kdy svěří.

Zakrátko shledáš, jak moc příjemné je,

sdílet svou vlastní bolest s trpícími,

na chvíli pomůže ti na ni zapomenout

tvá snaha zastavit proud slzí druhých.

Instinkty pochopíš, že je to jednoduché,

co žádáš, sama dej, ač v sobě nemáš,

hluboko v nitru najdi sílu dobro tvořit,

pro radost druhých zákon Boží užij.

Jak dále budeš kráčet touto cestou,

sama si najdeš ty, z nichž hrůza křičí,

svou pomoc nabídni jim bez váhání,

ze dna je tahej, na němž sama se teď plazíš.

Ač sítem projde i pár zneužívačů a zrádců,

několik blízkých přátel, co tě přijmou, získáš,

důvěrou obdaří tě, když ty daruješ jim nepoznané,

ukážeš dobro v nich, okolím jejich schválně neviděné.

Ti, které posílíš svou laskavostí, tobě ji vděčně vrátí,

pak hrdě hlavu zvedneš, přesvědčená,

že hodna lásky jsi, ač důkaz o tom nemáš,

sotva v něj zcela ztratíš víru, zázrak se ti zrodí.

Vzpomínáš, jak jsi mi nevěřila, když jsem tvrdil,

že vše, co potřebuješ, sama v sobě nosíš?

Blíží se čas, kdy pravdu prohlášení mého,

o zbrani pro život ti dané, s potěšením poznáš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stíny dračí mysli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.