TÁŇA KUBÁTOVÁ

Záruční list na život

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 51. a 24. elektronickou publikaci v edici POHODKY

3. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-67-1 (epub)

ISBN 978-80-87805-68-8 (mobi)

1

I kdyby Jarka nepoznala písmo na obálce, podle známky a razítka by se lehce dovtípila, kdo je odesílatelem dopisu, který právě vytáhla z babiččiny a dědovy schránky. Přibouchla plechová dvířka, otočila klíčem a s obálkou v jedné ruce a nákupní taškou ve druhé se vydala schodištěm do třetího patra. Odemkla vlastními klíči a vstoupila do úzké předsíně přeplněné starým nábytkem.

„Ahoj, babi,“ vyslala svůj pozdrav k otevřeným dveřím do kuchyně, odkud se linuly tóny vážné hudby, vysílané babiččinou oblíbenou rozhlasovou stanicí. Nijak nepočítala s tím, že by ji babička doopravdy zaslechla. Rádio hrálo hlasitě a s babiččiným sluchem už to nebylo právě nejlepší. Zula si boty, pověsila bundu na umně kroucený háček starodávného věšáku a hbitě vstoupila do poměrně prostorné kuchyně zařízené starou a již notně otřískanou kuchyňskou linkou, příborníkem, po němž by v dnešní době, kdy podobné kousky nábytku opět přicházely do módy, dychtivě chňapl leckterý znalec, bytelným jídelním stolem a proleženou pohovkou přikrytou kostkovanou dekou. Babičku našla sedět za stolem s brýlemi na špičce nosu a s nožem v ruce. Před ní se vršila slušná hromádka slupek a ve skleněné míse ještě větší kupa pečlivě okrouhaných jablek. Když se Jarka octla v jejím zorném poli, stará žena k ní s úsměvem otočila hlavu.

„Už jsi tady, Jaruško? Tos mě tedy překvapila. Nečekala jsem tě dřív než za hodinu.“

Jarka se k ní sklonila a dala jí pusu na tvář.

„Ahoj, babi, dneska jsem úplně vzorná. Práci jsem přetáhla všehovšudy o dvacet minut a ještě navíc jsem se ti stihla stavit v knihovně. A hádej,“ zatvářila se tajuplně, „co pro tebe mám.“

„Snad jsi mi nesehnala tu knížku?“ tipovala babička.

„Ty taky na všechno hned přijdeš,“ durdila se naoko Jarka a přitom lovila rukou v nákupní tašce. „Čáry máry fuk,“ zvolala a vytáhla knížku. „A to ještě není všechno, babi. Čáry máry fuk podruhé a podívej, co jste měli ve schránce.“

Na kraj stolu vedle hromádky slupek položila dopis a knihu zároveň. Babička si otřela ruce do zástěry. Spokojeně přečetla titul knihy a pak vzala do ruky dopis.

„Z Ameriky od Evičky!“ zaradovala se.

Jarka uloupila z mísy čtvrtku jablka.

„Co to bude, babi, štrůdl?“ zeptala se s plnou pusou.

„Necháš to?“ zvolala babička káravě. „Vem si nenakrájené, nezbednice jedna. Jistě že to bude štrůdl. Těsto mám už hotové, jen ho rozválet. A ty, jestli chceš, bys mohla nastrouhat ty jabka. Myslím, že už je jich dost.“

„Rozkaz, babi. Uklidím šlupky, umyju si ruce a hned jdu na to. Ty zatím rozkuchej ten dopis. Jsem zvědavá, co to Evu popadlo, že se ozvala. Vždyť to není ještě ani rok, co psala naposled.“

„Velikonoční pohled přece poslala,“ zastala se jí babička.

„Vždyť já jí nic nevyčítám, babi. Má svůj život a my máme taky svůj. Není povinná podávat nám pravidelná hlášení. Spíš se divím, že se vůbec ozývá.“

Jarka vysypala jablečné slupky do odpadkového pytle, přenesla si mísu s jablky na kuchyňskou linku a v koupelně si pečlivě vydrhla ruce. Když se vrátila, našla babičku, jak se nožem od jablek dobývá do obálky.

„To není možné,“ vydechla babička. „Podívej se na to, Jaruško. Ať mě hrom bací, jestli tohle,“ volala a mávala přitom nadvakrát přeloženou tuhou kartičkou, „není svatební oznámení.“

„Cože? Ukaž to.“ Jarka nechala jablka jablky a pospíšila si ke stolu. Kartička byla psaná anglicky, ale její účel pochopila babička přesně.

„Máš pravdu, babi,“ zasmála se Jarka. „Píše se tady, že se Eva vdala za nějakého Roberta Holana. Vždyť to je úplně české jméno… Jé, babi,“ rozesmála se, „poslechni si schválně jeho bydliště: Loosova 7, Brno, Czech Republic. Eva si vzala Brňáka! Já se zblázním! Vždycky byla celá zfanfrnělá do Ameriky, svého prvního muže klofla mezi sanfranciskou smetánkou a teď se na to podívej, ona si vzala Brňáka!“

„To přece není možné,“ nechtěla věřit babička. „Kde by na západě Ameriky natrefila na Brňáka?“

„V té obálce je taky dopis ne? Snad nám to v něm Eva vysvětlí,“ připomněla Jarka.

„Přečti ho radši ty,“ požádala babička Jarku. „Mně se ten Evin škrabopis hrozně špatně čte.“

„Milá babičko, dědečku a Jarko,“ začala tedy Jarka a během dalšího čtení se občas pousmála nad některými neobratnými formulacemi prozrazujícími, že čeština už dávno není pro Evu jazykem používaným k běžné komunikaci, „z přiloženého svatebního oznámení je jistě více než dobře vidět, co jsem to zase na stará kolena vyvedla. Než si začnete ťukat na čelo, tak si raději napřed přečtěte můj dopis. Podívejte se, ovdověla jsem před více než třemi roky. I když jsem po peněžité stránce zůstala velmi slušně zabezpečená, cítila jsem se být velmi sama. Vám se možná zdá, že jsem velice společenská a pořád navštěvuji různé večírky a parties, ale něco jiného je společenský život a něco jiného je moje soukromí, ve kterém jsem zůstávala většinou úplně sama. Rodiče žijí na východě a navštěvujeme se jen sem tam. Od smrti mého manžela jsem měla nějaké bližší přátelé, ale nikdy to nešlo moc do velké hloubky. Ani jsem to tak necítila, že by na tom něco bylo špatně, až když se objevil Robert. Setkali jsme se úplnou náhodou. On tady byl na nějaké lékařské conferenci a když už do Států jel, tak si vzal dovolenou na to, aby se tady trochu porozhlédl po zajímavých místech. Potkali jsme se na večírku, který organizoval jeden můj známý doktor a ten pozval pár kolegů z conference. Jak se říká, byla to láska na první pohlédnutí a cítili jsme to oba dva úplně stejně. Na ten výlet po Státech jsme už jeli společně a den po dni jsme si pořád více rozuměli. Cestovali jsme spolu dva týdny a potom jsme pár dní pobyli v mém domě. Zjistili jsme, že Osud nás stvořil jednoho kvůli druhému a že není žádný důvod k tomu, abychom drželi nějaké hloupé pravidlo o tom, jak dlouho se musí muž se ženou znát, než udělají svatbu. A tak jsme se vzali ještě dřív, než Robert se musel vrátit zpátky do Česka. Nechtěli jsme velikou svatbu, ale jenom dva svědky, a tak ani naši rodiče u toho nebyli, ale později jsem jim všechno vyložila a oni uznali, že to tak nakonec bylo nejsprávnější. Kdyby to bylo jinak, určitě bych vás velice moc přesvědčovala, abyste se konečně do Států vypravili, a když už ne všichni, tak aspoň Jarka.

Ta změna v mém životě je ještě víc velká, než by se vám zdálo. To totiž není všecko. Robert má v Česku velké závazky, které ho tam drží. On už byl také jednou ženatý a rozvedl se. Jeho žena nebyla moc dobrá a on velice stál o to, aby se on mohl starat o své dva chlapce, ale soud určil, že zůstanou u matky. Robert má ty chlapce ale velice rád a nechce za žádnou cenu odjet daleko od nich. Je zvyklý vidět je každý týden a to by pochopitelně ve Státech nebylo možné. Proto je na mně, abych následovala svého manžela jako správná ženuška. A tak je tady ta nejvíc ohromující zpráva: já se chystám vrátit do republiky. Dvacet jedna let od naší emigrace a šest let od mé poslední návštěvy. Povím vám, že kdyby tam byl jenom Robert, měla bych z toho velký strach, ale že jste tam také vy, tak proto se tolik moc nebojím. Robert dostal za úkol, než si tady všecko vyřídím, aby pro nás vybral nějaký slušný dům. On sám bydlí v nějakém malém bytě z panelů, kde je jen pokoj, ložnice a kuchyň, a to je pro mě samozřejmě nepřijatelné, protože Jason mě rozmazlil dobrým životním stylem, a protože po něm zůstalo dostatek peněz, nemám důvod na tom stylu něco měnit ani v Brně. Mám zprávy, že Robert už kontaktoval nějaké realitní kanceláře a do hledání zapojil také svého bratra, který je architekt, a tak má k tomu blízko. Pomohl by nám ten dům také rekonstruovat, protože ani ten nejkrásnější určitě nebude úplně na sto procent podle našich představ. Než se udělá rekonstrukce, něco si pronajmeme.

Tak jak to vidíte, dělám právě velké změny v mém životě, a ty změny se dotknou také vás, protože si konečně budeme moci vynahradit všecky ty roky, co jsme byli od sebe. Budeme se navštěvovat a setkávat se na různých parties, které budu v našem domě určitě často organizovat. Snad budeme znovu tak blízké s Jarkou, jako jsme byly jako děti a jak mají správné sestry být. A na babičku a dědu mám jenom ty nejhezčí vzpomínky a budu moc ráda, když k nim přidám další.

Ale vás jistě zajímá ještě něco víc o Robertovi. Jak jsem už řekla, je to doktor a je specializovaný na plicní obor. Pracuje v nemocnici u svaté Anny. Je o rok mladší než já, takže je mu třicet čtyři roků. Jeho dva kluci se jmenují Michal a Martin a je jim devět a sedm let. Bydlí stejně jako Robert na sídlišti Lesná, tak je má blízko. Robert rád tancuje a jezdí na výlety, také čte historické knihy. Je rád veselý, je to takový světlý optimistický člověk, který se na všecko umí dívat z té lepší stránky. Myslím si, že vedle takového člověka by muselo být dobře skoro každému, a tak jsem velmi ráda, že jsme se spolu potkali a že já budu moci vedle něho žít. Počítám, že ve Státech všecko vyřídím tak za měsíc a že někdy na konci listopadu nebo na začátku prosince začnu v Brně bydlet. Přesnější datum vám samozřejmě napíšu. Už se těším, jak se uvidíme a jak vám budu moci Roberta ukázat. Přeju si hodně moc, aby se vám líbil a abychom si všichni mohli dobře rozumět.

Doufám, že jsem ten dopis nenapsala moc hrozně. Myslela jsem si, že si česky pořád pamatuju úplně dobře, ale Robert se mi často smál, že něco neříkám správně a že to vypadá dost srandovně. Já si česky píšu jenom s mámou a tátou a s vámi a sami víte, že s tím psaním to nějak nepřeháním. Ani na mluvení nemám moc šanci, jenom telefony s rodičemi a krajanů je sice po roce 89 ve Státech víc, ale tak často to také není.

Tento dopis píšu jako vždycky jenom k babičce a dědovi, protože vím, že Jarka tam často chodí, tak si to přečtěte všichni najednou. Jarko, od babičky a dědy jsem dostala zprávu, že jsi skončila studování na vysoké škole a je z tebe teď inženýr. To jsem na tebe hodně pyšná a moc ti přeju dobré pracovní místo. Však si všecko popovídáme víc, jako když jsme byly malé holky a před spaním jsme si šuškaly všelijaké tajemství. Zatím vás zdravím a hodně líbám, vaše Eva.“

Jarka dočetla a v očích jí blýskalo pobavením. Eva si zřejmě z jejich dětství pamatovala něco úplně jiného než ona. Podle Jarčiny verze vzpomínek jí její o čtyři roky starší sestřička v jednom kuse dávala najevo, jaké je ještě mimino a jak je pod její úroveň se s tím miminem zahazovat. Šeptání před spaním? To sotva, vždyť Jarka chodila spát aspoň o hodinu dřív než Eva. A že by si byly nějak blízké? Jarce nejvíc utkvěla v paměti Evina velmi často používaná věta: „Mami, ať za mnou Jarina neleze!“

No jo, jedenadvacet let je jedenadvacet let a za tu dobu si člověk leccos zidealizuje. Pokud to Evě udělá radost, Jarka jí tuhle větičku připomínat nebude a klidně je ochotná dát jí za pravdu i v tom, jak si každý večer před spaním bezvadně pošpitaly.

Babička nevycházela z úžasu.

„To jsou mi ale novinky. Jsem z toho celá vedle. A kde se zapomněl děda? Ten bude koukat. Taky už tu měl dávno být, tolika hodin…“

„Ale babi, vždyť říkal, že přijede až sedmým vlakem. Ještě má skoro hodinu času.“

„Jsem zvědavá, co na to řekne,“ pronesla babička nedočkavě. Jarka se s úsměvem vrátila ke kuchyňské lince a začala strouhat jablka na ručním struhadle.

„Přivede nám do rodiny doktora,“ dávala babička k dobru útržky svých úvah. „To nikdy není k zahození. A koupí si vilu. Co myslíš, bude to některá z těch prvorepublikových v Pisárkách nebo pod Kraví horou?“

Jarka pokrčila rameny.

„Co já vím? Možná budou chtít něco moderního. V Soběšicích nebo tak.“

„Nebo za dětskou nemocnicí, tam jsou taky krásné vily,“ nechtěla babička opustit svou představu pohádkového domu.

Jarka se usmála.

„Víš, babi, hlavně aby to nebyl zase nějaký ten Evin impulzivní nápad. Nechci, aby vás natěšila, jak budete mít i druhou vnučku poblíž, a nakonec se rozhodla odstěhovat raději někam… co já vím… do Španělska.“

„Píše, že její muž nechce z Brna.“

„Když se do toho Eva obuje, tak ho klidně během pár hodin přesvědčí, že si vlastně celý život nepřál žít nikde jinde než právě ve Španělsku.“

„Má tady děti.“

„Nebyl by první ani poslední rodič, který je opustil. Ale neboj, babi, nechci tě strašit. Když už si Eva dala práci s tak dlouhým dopisem, tak na tom fakt něco musí být… Jau!“ Upustila do mísy koneček jablka a strčila si prst do pusy.

„Pozor, Jaruško! Strouhla ses?“

Jarka si pustila na prst proud studené vody.

„Nemehlo jedno,“ mumlala si a pak zjišťovala rozsah škod. Mávla rukou. Tohle ani není potřeba lepit.

„Nic, dobrý, babi.“ Pustila se znovu do práce. „Myslím, že bys mohla začít rozvalovat.“

Když o necelou hodinu později vstoupil do předsíně starý muž s batohem na zádech, bytem se linula lákavá vůně.

Jarka dědečka zaslechla a pospíšila si, aby se s ním přivítala.

„Ahoj, dědo.“

Objala jej a lehce přejela tváří po jeho škrabavém strništi. Co si pamatovala, dědeček nikdy nebyl hladce oholený, ať se o to snažil sebevíc.

„To je vůně,“ liboval si dědeček. „Štrůdl, co?“ Spiklenecky zvedl obočí a jeho výraz jasně prozrazoval, komu za něj připisuje největší zásluhy. „Dneska je jich ještě víc,“ dodal a shodil ze zad objemný batoh.

„Dědo!“ vykřikla Jarka. „Vždyť jsi včera sliboval, že to bylo naposled!“

Dědečkův úsměv ani v nejmenším nepolevil.

„Ty dnešní jsou ještě hezčí,“ chlubil se. „Krásně červené.“

Jarka se bezmocně rozesmála.

„Ty z toho jednou budeš mít děsnou ostudu,“ hrozila mu. „Počkej, až tě jednoho krásného dne chytnou a policajti tě povedou v želízkách přes celou vesnici.“

„A víš, co bych jim řekl, těm policajtům?“ rozohnil se dědeček. „Že by měli spíš zavírat ty, kteří mají jabloňovou alej rovnou za barákem a místo aby pohli zadkem a to ovoce sklidili, nechají všecko popadat. Schválně se podívej,“ vyzval ji a rozevřel batoh, „jaká je to krása. A to jsou všechny padané. Utrhl jsem jich, když moc, tak sotva čtvrtinu. Koukej,“ pokračoval, vytáhl nejkrásnější jablko a strčil jí je pod nos. „Nejen že je hezčí než ty, co prodávají v té velké samoobsluze, ale můžeš se vsadit, že je i zdravější. Jenže obchody jsou plné cizího ovoce, zatímco to naše zbůhdarma hnije na mezích.“

„No fajn, dědo,“ chlácholila jej Jarka a sklonila se pro batoh, „tak jsi jich aspoň pár zachránil. Jenže nezapomínej, že už nežijeme v dobách, kdy bylo všechno všech. Jednou někoho naštveš a pustí na tebe psa.“

„Psa bych zvládl,“ kasal se dědeček. „Mě mají zvířata ráda. Po čuchu poznají hodného člověka.“

„Víš co, ty hodný člověče? Dej mi tu bundu a běž si do kuchyně na čaj. Máš pěkně studené ruce. A navíc, babička má pro tebe novinky…“

Jarka měla co dělat, aby zachovala přísný výraz. Kdepak, dědečka už nikdo nepředělá. Je paličatý jako mezek a když si něco vezme do hlavy, nikdo a nic s ním nepohne.

Pověsila bundu, z komory vytáhla plastovou bednu a celý obsah batohu do ní přesypala. Byla to pěkná tíha, dědeček se s tím musel pořádně nadřít, a to ještě kdoví, kolik kilometrů s tím nachodil!

Na to, že dědečkovi už minula osmdesátka, byl neobyčejně vitální. Ani jeho kmetský věk podle něj nebyl důvodem k tomu, aby ukončil své turistické aktivity, které provozoval od útlého mládí. S výšlapy začal už ve skautském oddíle za první republiky, pokračoval jako student a posléze mladý kantor, ba dokonce i babičku si namluvil na jednom z mnoha zájezdů. Tenkrát si vyrazil na Pernštejn. Na vyhlídkové věži tohoto hradu byla každá ze čtyř střílen mířících do čtyř světových stran zasklena sklem jiné barvy. Na té věži spatřil dědeček štíhlou tmavovlásku, jak vyhlíží ven modrým oknem. Přitočil se k ní a řekl:

„To se díváte špatně, děvče. Na svět je potřeba hledět tímhle.“

A ukázal ke žlutému sklu, jež zobrazovalo i v tento poněkud pošmourný den okolní krajinu veselou a plnou slunce.

Ta věta charakterizovala zcela přesně dědečkův životní postoj.

Zatímco později babička vychovávala dvě děti, z nichž se, bohužel, dospělosti dožilo jen jedno, dědeček se nadále nerušeně věnoval svému koníčku. Ovšem jen co chlapci povyrostli, opatřil jim malé chlebníčky a bral je s sebou na celodenní dobrodružné výpravy. Ještě později to byly několikadenní expedice, z nichž se chlapci vraceli špinaví, rozcuchaní, vyhládlí, ale bezmezně nadšení.

Dědeček jezdil velice rád na Slovensko. Na Rysech byl asi dvacetkrát, naposled v devětasedmdesáti, a k osmdesátinám si nenadělil Rysy jedině proto, že mu babička nekompromisně schovala pas. Ve starém sekretáři se sklápěcí deskou uchovával stoh deníků, do nichž dodnes pečlivě zapisoval každý, třebas jen půldenní výlet, a skříňka pod velkým zrcadlem byla nacpána nikoliv toaletními potřebami, ale starými alby se stovkami fotografií. Ty nejstarší, se zoubkovanými okraji, byly už zažloutlé a miniaturní postavičky na nich měly nezřetelné tváře, ale dýchalo z nich kouzlo předválečných let, totéž kouzlo, které na Jarku od dětství působilo při sledování filmů pro pamětníky s Adinou Mandlovou, Natašou Gollovou, Hugem Haasem či Oldřichem Novým. Tytéž účesy, stejné střihy šatů, stejné trochu hranaté dívčí nebo kypré ženské postavy v botách s pásky přes nárt. Chlapci zde pózovali v kalhotách po kolena a muži v pumpkách a kabátech a všichni vypadali jaksi starší a dospělejší než dnešní mladí stejného věku.

Jarka nepochybovala o tom, že dědeček přijme ty převratné rodinné novinky, se kterými se na něj babička v kuchyni chystá vytasit, se stoickým klidem, nanejvýš poznamená něco ve smyslu „no to se podívejme, kdo by to byl řekl“ a pak si otevře sekretář, vytáhne z něj poslední rozepsaný deník a pečlivě zaznamená nejen trasu dnešního výšlapu, ale nezapomene ani na přesný čas odjezdu vlaku včetně toho, o kolik minut se vlak opozdil při příjezdu.

Jarka schovala batoh do velké skříně, otevřela si dveře do kuchyně a shýbla se pro bednu s jablky. Prosmekla se kolem babičky, která se skláněla nad plechem právě vytaženým z trouby, a odtáhla bednu do spíže. Dědeček seděl u stolu a podle očekávání nevypadal ani trochu vyvedený z míry. Pečlivě pročítal Evin dopis a pohyboval přitom rty a pouze nepatrné vrtění hlavou prozrazovalo, že přece jen není zvyklý číst podobné zprávy denně.

„Babi, vyprat už dnes nestihnu,“ konstatovala Jarka s pohledem upřeným na hodiny. „Přijdu zase v pátek, ale kdybych se neukázala do sedmi, tak se neděste. V sobotu se tady objevím určitě. Teď už musím letět, je moře hodin. S těma jabkama ve špajzce v sobotu něco podnikneme, neboj. Můžeme je třeba nakrouhat do flašek a jednu várku zavařit.“

„Pár si jich vem, ať máš na svačinu. A tady máš kus štrůdlu. Ale jez ho až vychladne, nebo ti bude zle.“

Do ruky Jarce vtiskla bleskurychle připravený balíček.

„Díky. Jabka si vezmu příště, babi, ještě tam nějaké ovoce mám. Tak pá. Dědo, ahoj, dobrou noc,“ loučila se.

Když vyšla z domu, zamířila pěšky přes koleje, podél plotu botanické zahrady kráčela nahoru po Veveří a pak Kotlářskou ulicí dolů k Lužánkám. Po pravdě, nechtělo se jí takto večer nikam odcházet. Ne snad že by chtěla po patnácti letech znovu sdílet společné bydlení s babičkou a dědou, jen si čím dál tím víc přála, aby se jí poštěstilo sehnat nějaký, třeba úplně malinký byt někde v sousedství. A kdyby byla hodně neskromná, přála by si navíc ještě i to, aby ten malinký byt měla celý sama pro sebe.

Jarka se v duchu usmála. Všecko bude, ale postupně. Ostatně, bydlení u paní Vaněčkové není tak špatné. Zažila už horší podnájmy za těch patnáct let. Když to tak zpětně hodnotila, snad nejhorší byl ten první, kam se s Jardou nastěhovali, když jí bylo šestnáct a jemu devatenáct, jenže tenkrát jim to nějak nevadilo. Byli rádi, že jsou spolu, a tak si příliš nepřipouštěli, že musejí stát frontu před záchodem na pavlači, nosit si vodu na mytí z kohoutku v lavóru, samozřejmě studenou, a přikládat do kamen uhlí, které si museli nejprve přivléci ze sklepa do třetího patra ve špinavém uhláku. A k tomu všemu se jim ještě slizká bába domácí hrabala ve věcech.

Jarka už dávno musela konstatovat, že k babičce a dědovi je zapotřebí chodit čím dál častěji. Dříve tam přicházela spíše jen kvůli sobě. Neměla pračku ani žehličku, a tak byla ráda, když si mohla vyprat a vyžehlit u babičky. V podnájmech neměla k dispozici příliš mnoho prostoru, a tak si sezónní oblečení ukládala v jedné z mnoha skříní v dědově a babiččině bytě. Ba byly doby, kdy se Jarka do toho bytu chodila i vykoupat, protože několikrát nachytala pana domácího u klíčové dírky koupelnových dveří.

Jenže postupně Jarka zjišťovala, že babička nevydrží stát u žehlení, protože se jí čím dál tím víc zhoršuje artróza a bolí ji klouby, a tak tuto povinnost nekompromisně převzala. K žehlení se za nějakou dobu přidalo praní, pak úklid, a nakonec i veškeré pochůzky, které vedly dál než do nejbližšího krámku s potravinami. Dědeček byl zlatý člověk, ale v domácnosti byl použitelný nanejvýš k tomu, aby přinesl věci z čistírny nebo vybral schránku. Drobné nákupy sice zvládal rovněž, ale někdy až příliš bravurně. Často přinesl potraviny, které nejenže vůbec neměl na seznamu, ale které se v domácnosti nikdy předtím nevyskytovaly. Jejich cena mnohdy převyšovala cenu zbylého nákupu a na dotaz, co jej to probůh napadlo, přinést právě tohle, dědeček bezelstně odpovídal, že mu to připadalo zajímavé, a tak to chtěl vyzkoušet. Pravda je, že nebýt dědečka, Jarka by asi nikdy v životě neokusila, jak chutná chřest, olivy s ančovičkou nebo uzený losos. Sama by k podobné rozmařilosti nesebrala dost odvahy.

V současné době to vypadalo tak, že Jarka chodila k babičce a dědovi průměrně obden a věnovala jim nejméně jeden z obou víkendových dnů. K tomu ještě zaměstnání, držení pohotovostí a vedlejší zakázky, které brala ze setrvačnosti, neboť nechtěla zklamat zákazníka, pro něhož programovala v době studií a který byl zároveň jejím dobrým známým. Kdyby k sobě byla hodně upřímná, musela by si přiznat, že v případě těch mimopracovních zakázek se nejednalo ani tak o setrvačnost, jako spíše o horečnou snahu rychle si co nejvíc vydělat…

No a co má být, ta práce ji baví a ona ji bez problémů zvládá. Dokonce si občas najde chvilku i na svou oblíbenou četbu nebo na půldenní vycházku. A peníze potřebuje, o tom nemůže být sporu. Je jí jedenatřicet a teprve nyní, poslední tři měsíce, si konečně začala vydělávat tak, že může začít šetřit. Hned v červenci, pár dní po nástupu do práce, si v bance založila svůj první účet. Koneckonců jí nic jiného nezbývalo, protože firma musí mít kam posílat výplatu, jenže ona si k němu hned založila i spořicí účet, na který nechala nekompromisně přelévat co nejvyšší částku. Spočítala si, že když nebude rozhazovat, mohla by za dva roky začít uvažovat o koupi vlastní garsonky, samozřejmě za předpokladu, že jí někdo dá pořádně vysokou hypotéku.

Kdyby nebyla tma, šla by Jarka pěšky až do svého podnájmu, ale takto si raději u Lužánek počkala na trolejbus a vyvezla se nahoru na Provazníkovu. Bydlela v jednom ze starších činžáků poblíž Vysoké školy zemědělské, takže od trolejbusu to měla tři sta metrů tichými ulicemi.

V bytě s nelibostí zjistila, že paní Vaněčková má zase návštěvu.

Paní Vaněčková byla vdova, bylo jí něco přes padesát a ve svém tři plus jedna, odkud už se obě její děti dávno odstěhovaly, po několik let pronajímala nejmenší z pokojů. Jarka zde bydlela tři a půl roku. První tři roky se paní Vaněčková chovala tak, jak se na správnou vdovu sluší a patří. Po práci se scházela s kamarádkami na kafíčko nebo se vzájemně navštěvovaly, občas chodila hlídat vnoučata, občas měla vnouče na hlídání i doma, jenže poslední půlrok se v bytě začal objevovat plešatý chlapík s pivním břichem a se všemi dalšími atributy, které k takovému tvorovi neodmyslitelně patří: pivem v lednici, zvednutým záchodovým prkýnkem a sešmajdanými pantoflemi v předsíni. Jarka o tom muži nevěděla nic víc než to, že se jmenuje Fanouš, že se hodně potí a málo myje a že zřejmě má někde vlastní bydlení, protože se k paní Vaněčkové nenastěhoval, nýbrž k ní jen občas docházel. Na její gusto ale příliš často. Ne snad že by ji on osobně nějak obtěžoval, jenže navštívit hygienické zařízení bezprostředně poté, co je opustil on, bylo někdy záležitostí pouze pro otrlé.

Jarka vklouzla do svého pokoje, rozsvítila a jen co si pověsila bundu, zapnula počítač. Čekaly ji nejméně dvě hodiny perné práce, ale ona se na ni docela těšila. Dnes se v zaměstnání nevyřádila příliš tvůrčím způsobem. Instalovala Windows na několik počítačů, což je rutinní záležitost, a lahůdkové bylo jen hledání chyby na webovském serveru. Zato nyní musí dopsat program v céčku a otestovat jej na zkušebních datech.

Usedla na vrzavou židli a než se zabrala do práce, krátce jí prolétla hlavou vzpomínka na Evin dopis. Někdy bude muset rozebrat, nakolik je pro ni tahle nová skutečnost významná, ale teď na to rozhodně není ta správná chvíle.

—

Se zaměstnáním měla Jarka štěstí. Po skončení školy ji přijali do firmy Servocomp, která se zabývala zakázkovým servisem počítačů a jejich softwaru. Odborně se taková činnost nazývala outsourcing a v republice se teprve rozjížděla. V devadesátých letech bylo nemyslitelné, aby každá, byť i ta nejmenší firma, nezaměstnávala alespoň jednoho člověka, který by se jí staral o počítače, pokud chtěla mít jistotu rychlého servisu. Velké firmy zakládaly celá oddělení informačních technologií a na manažerské pozice v těchto odděleních musely hledat patřičné odborníky, jejichž zaměření bylo mnohdy na hony vzdálené zaměření vlastní firmy. Každá pracovní pozice v tomto oddělení musela být alespoň zdvojená, aby byla zajištěna zastupitelnost v případě nemoci nebo dovolené, a tak náklady na takové oddělení, jež nepřinášelo žádný hmatatelný užitek, byly trnem v oku každého generálního ředitele či majitele firmy.

V posledních letech však přišel ze Západu nový trend: nedržet si vlastní počítačové odborníky, nýbrž si je pronajímat od firmy, jež se na práce tohoto druhu specializuje. Tento trend zachytil jako jeden z prvních v Brně Jarčin nejvyšší nadřízený, který před třemi lety nelenil, dal dohromady hrstku nadšenců a podle tehdejšího pohledu i hazardérů, a s neúnavnou trpělivostí začal obcházet šéfy velkých i menších firem a s kalkulačkou v ruce je přesvědčovat o výhodnosti nového způsobu správcování výpočetní techniky. Nejprve uspěl u malých firem, které beztoho na údržbu počítačů najímaly jednoho člověka na živnostenský list a měly trpké zkušenosti s tím, jak je těžké sehnat jej zrovna ve chvíli, kdy ho nejvíce potřebují. Pokud takový člověk s živnostenským listem, který kvůli nim přišel o zakázky, byl dostatečně schopný, firma mu nabídla spolupráci buď formou zaměstnání, nebo dodavatelské smlouvy. Pak ulovili větší rybu v podobě výrobního závodu s třiceti lidmi zaměstnanými v informačním oddělení a zcela logicky i zde si vybrali ty kvalitnější z nich, jimž rovněž nabídli zaměstnání. Mohlo tak dojít ke zdánlivě absurdní situaci, že titíž lidé pak pokračovali v téže práci na stejném pracovišti, pouze pod hlavičkou jiné firmy, ovšem s tou nespornou výhodou, že jejich onemocnění nebo odchod neměly za následek zhoršení péče o výpočetní techniku v dané odběratelské firmě.

Když do Servocompu nastoupila Jarka, měl už vytvořenu firemní strukturu včetně mzdového a personálního oddělení a výkonné složky firmy se dělily na hardwarovou a softwarovou divizi. Jarka nastoupila do posledně jmenované divize vedené inženýrem Srbem, což byl vitální čtyřicátník s velmi dobrými organizačními schopnostmi.

„Co s vámi uděláme,“ uvažoval nahlas a mnul si bradu nad Jarčiným dotazníkem při přijímacím pohovoru. „Během studií jste si udělala certifikát Microsoftu, takže bych vás dal k písíčkářům, jenže vy jste na škole dělala Linux a navíc programujete v céčku. Do jaké škatulky já vás mám vlastně zařadit… Víte co, popovídáme si o tom po zkušební době. Během těch tří měsíců beztoho nedostanete stálé pracoviště, ale budete se seznamovat se všemi nejdůležitějšími zákazníky, abyste mohla zaskakovat i v době, kdy budete někam přidělena nastálo.“

Zkušební doba Jarce skončila před necelým měsícem, ale ani pak nebyl inženýr Srb o nic moudřejší. Jedna věc mu byla jasná: v téhle mladé ženě získali prvotřídní zaměstnankyni. Nejen že je nevídaně všestranná a je schopná rychle se učit, ale navíc si umí získávat lidi, je ochotná a spolehlivá. Své kladné hodnocení zkušební doby doplnil inženýr Srb pro Jarku nečekaně příjemným zvýšením základního platu a navíc jí přidělil pracoviště, o němž tajně snila. Jednalo se o firmu na výrobu elektronických součástek Elreg, kterou krátce po revoluci založil inženýr Trojan a jež se od té doby velice slibně rozvinula. Nestal se z ní mamutí podnik; posledních pár let si zachovala víceméně stabilní množství zaměstnanců a vykazovala stabilní výnosy, což se ovšem dalo říci o málokteré firmě, jež vznikla ve stejné době. Mnohé z nich měly oslnivější start a vzlétly do větších výšek, jenže pak u nich s železnou pravidelností následoval velmi rychlý pád.

Inženýr Trojan byl ideálním zákazníkem Servocompu, neboť zaměstnával skutečně jen ty lidi, které nezbytně potřeboval ve vývoji nebo v produkci, a ostatní profese si drtivou většinou pouze najímal. Výrobu mu řídilo několik linuxových serverů, aniž by měl vlastního administrátora Linuxu, zato požadoval, aby Servocomp byl schopen servisního zásahu do jedné hodiny od ohlášení závady, byť by to bylo v neděli ve dvě v noci. Za tuhle servisní úroveň byl pochopitelně ochoten patřičně zaplatit, neboť si byl dobře vědom, že se mu tahle investice pořád ještě vyplatí víc než si držet v pohotovosti vlastní lidi.

Protože kromě linuxových serverů měl inženýr Trojan ve firmě také běžný kancelářský systém, zdálo se být ideální poslat sem právě Jarku. Bylo totiž zvykem, že u větších zákazníků, kteří spotřebovali více než jednu pracovní sílu, byl někdo umístěn víceméně nastálo, samozřejmě pokud to vyhovovalo oběma stranám. Neznamenalo to, že by měl zákazník právo právě na tohoto člověka. Pokud jej bylo zapotřebí jinde, mohl ho vystřídat kdokoliv jiný, kdo měl stejnou kvalifikaci.

Radku Trojanovi bylo asi pětačtyřicet, byl dlouhý, hubený a podle všech měřítek nepohledný, zato mu nechybělo něco daleko důležitějšího: osobnost. Jarce nabídl tykání v momentu, kdy se dozvěděl, že bude tou hlavní osobou ze Servocompu, která se bude starat o jeho výpočetní techniku, a Jarka přijala jeho nabídku bez rozpaků, protože už si stihla všimnout, že v celé Trojanově firmě vládne neformální přátelská atmosféra a že si Radek tyká s dost velkou částí zaměstnanců, aniž by mu to ubíralo na autoritě.

Kolem recepce administrativní budovy Elregu prošla Jarka deset minut před osmou a jen co si na svém počítači přečetla došlé maily a konstatovala, že žádný z nich není natolik důležitý, aby kvůli němu přeorganizovala svůj dnešní plán, pustila se nejprve do té nejméně záživné práce – rutinních instalací systému.

Přitočil se k ní Milan Vokoun, který s ní sdílel kancelář spolu s dalšími dvěma muži, již měli stejně jako on na starosti vývoj a testování nových součástek.

„Můžu se koukat?“

„Ty nemáš co dělat?“ odbyla jej Jarka žertovným tónem.

Milan mávl rukou.

„Jasně že mám co dělat, ale tohle musím okoukat za každou cenu. Včera jsem před klukem machroval, jak mu v cukuletu ty vokna nainstaluju, a pak jsem se do toho tak zamotal, že jsem z toho musel zbaběle vycouvat.“

„A jak?“

„No jak… zeptal jsem se, jestli už si uklidil ten binec ve skříni, a když přiznal, že ne, tak jsem mu udělil kázání, že žádný vokna nebudou, dokud si neuklidí.“

„A uklidil si?“

„Parchant jeden, za čtvrt hodiny byl hotový a já musel horko těžko vymýšlet výmluvu, proč už se k tomu dnes nedostanu. A to ho Jiřina do toho úklidu marně honila čtrnáct dní.“

Jarka se smála a přitom zakládala do mechaniky instalační CD. To, co jí Milan vyprávěl, byla naprosto typická situace. Spousta lidí má v dnešní době pocit, že počítačům rozumějí a že jsou schopni nainstalovat si na ně všechno sami. Pokud by se jednalo jen o domácí počítače, s těmi ať si spánembohem dělají, co chtějí, jenže oni často nadšeně amatérským způsobem vrtali i do těch pracovních. Když pak na nich něco smazali, přemístili nebo přepsali nevhodnou verzí, všichni se svorně uchylovali ke stejné taktice: zatloukat, zatloukat, zatloukat.

„Nějak se to najednou chová divně,“ hlásili pak takoví kutilové s nevinným výrazem. Na dotaz, co s tím dělali, se dušovali, že nic, že by si samozřejmě nedovolili do čehokoli vrtat. Jarka už měla i za tak krátkou dobu zkušenost, že nemá smysl hádat se, že tenhle soubor se v tomhle adresáři prostě sám octnout nemohl, a páčit z viníka přiznání. Bez ohledu na IQ i na postavení dotyčného se v téhle situaci všichni chovali jako velmi zatvrzelí školáčci.

„Já nevím, jak se ten soubor mohl ztratit,“ dušovali se. „To asi nějak samo…“

„Tak se dívej,“ svolila nakonec Jarka. „Jenže ono stejně záleží na tom, co všechno chceš instalovat, a taky na tom, jaký máš hardware.“

V Jarčině podání byla instalace skutečně směšně rutinní záležitostí. Když se tak zbavila obou restů, šla zaklepat na kancelář Radka Trojana.

„Ahoj, Radku, jdu se ti podívat na ten infraport, hodí se ti to teď?“

„No pojď… ale víš co, Jarko? Já se musím přiznat, že jsem to zkoušel spravit sám a nějak se mi to vymklo z rukou…“

Jarka se rozesmála.

„To jsi jeden z mála, co se aspoň přiznají. Co všecko jsi zkoušel, mi asi zopakovat nedokážeš, hm?“

„Obávám se, že ne,“ pronesl Radek zkroušeně a zvedl se, aby se mohla posadit na jeho židli. Jarka se zabrala do práce a Radek se mezitím usadil do jednoho z křesílek a věnoval se vyřizování nějakého telefonátu.

Jarčin pohled padl na fotografii, která stála opřená o Radkův kalendář. Byla na ní celá jeho rodina: sympatická zrzka s kudrnatými vlasy držela na klíně asi dvouletou světlovlasou holčičku, zatímco na Radkově klíně se smál čtyřletý zrzavý uličník. Radek zakládal rodinu hodně pozdě, ale nezdálo se, že by jej nezvyklé rodičovské povinnosti jakkoli zaskočily. Na fotografii vypadal uvolněný a šťastný a Jarka se přistihla, jak mimoděk zatíná pěst s přáním, aby mu tohle štěstí vydrželo. Pro Radka měla slabost. Čímsi nedefinovatelným jí připomínal dědečka, i když ten byl, pochopitelně, daleko menší. Na rozdíl od dědečka však byl Radek praktický a podnikavý.

Infraport jí dal pěkně zabrat, ale nakonec se jí podařilo přimět ho k poslušnosti.

„Tys tomu teda dal,“ kárala Radka, který si mezitím skočil pro kávu. „Jak dlouho ti trvalo takhle to rozvrtat?“

„Dobře víš, že rozvrtané je to vždycky raz dva,“ smál se Radek. „Tak mi to promiň. Máš u mě kafčo. Tuplované.“

Jarka odcházela s úsměvem. Radek moc dobře věděl, že kávu skoro nepije.

Pracovní doba dnes ubíhala celkem v poklidu, proto mohla Jarka odejít poměrně včas. Dnes to také potřebovala. Měla domluvenou schůzku ve firmě svého známého, který se živil prodejem softwaru a na programování si najímal vesměs externí programátory. Z velké části díky jeho zakázkám se jí dařilo celých pět let udržet na vysoké škole.

„Nejdu pozdě, Vítku?“ ptala se udýchaně, když jí vlastnoručně otvíral dveře své pronajaté kanceláře.

„Kdepak. Tak co, Jarko, rozmyslela ses už, jestli vezmeš další práci?“

„Počkej, napřed uzavřem tu předchozí,“ získávala Jarka čas. Nahrála nově naprogramovaný modul z disket na Vítkův počítač.

„Podle požadavků je to na dva parametry,“ vysvětlovala Jarka. „Zkus si to spustit.“

Chvíli trvalo, než si Vítek nový program otestoval. Pak zvedl hlavu.

„Jako bych tvoje věci musel kontrolovat. Jarko, nenecháš mě ve štychu, že ne? Zakázka, na kterou mám termín do konce roku, je fakt hodně náročná. Ta práce se ti vyplatí, věř mi. Zvednu ti cenu o padesát procent, když vezmeš ještě dvě věci.“

„Jak rozsáhlé?“

„Tu první tipuju tak na padesát hodin, druhou na třicet.“

„A do kdy?“

„Do půlky prosince.“

„Osmdesát hodin za necelé dva měsíce?“

Jarka si vjela rukou do vlasů. Osm týdnů, to je deset hodin týdně, každý pracovní den dvě. K tomu přesčasy a pohotovosti v práci a děda s babičkou… hm, bude to taktak, ale zvládnout se to dá.

„Tak dobře,“ souhlasila nakonec.

„Bezva! Věděl jsem, že mě nenecháš ve štychu,“ zaradoval se Vítek. „Připravil jsem ti zadání a smlouvu,“ říkal, zatímco vyndával ze zásuvky papír. „Přečti si to. Pokud se ti toho času bude zdát málo, můžeme tu cifru ještě opravit. V klidu si to prober, já tady zatím ještě něco dodělám. A Jarko?“

„Hm?“

„Poslyš, neměla bys náladu zaskočit na dvě deci?“

Jarka se na něj chvíli dívala.

„Co se děje, Vítku?“

Nedbale pokrčil rameny.

„Nic… Jenom… víš, vypadá to, že se asi rozvedu.“

Jarka zalapala po dechu.

„Dobře, takže jen co to tady doděláme, půjdem si někam sednout,“ řekla co nejklidněji.

Vítka znala už dobrých deset let. Byl to Jardův spolužák z gymnázia a Jarda jí ho představil při jednom náhodném setkání. Od té doby se občas sešli ve třech a později, když si Vítek našel přítelkyni Danu, ve čtyřech. Ženil se ve stejném roce, kdy Jarda odjel do Spojených států, takže byl ženatý už šest let. Před čtyřmi lety se jim narodila holčička, jenže počáteční radost z jejího narození byla velice brzy vystřídána zděšením. Holčička se nevyvíjela normálně. V současné době byla duševně na úrovni ročního dítěte a podle slov lékařů tím dosáhla téměř vrcholu svých možností.

Když si přečetla zadání obou programů, usoudila Jarka, že Vítek odhadl jejich náročnost jako obvykle velmi rozumně.

Dokončili úřadování a vyšli z kanceláře. Vítek zamkl dveře i železnou mříž a společně nasedli do Vítkova auta.

„Znám jednu celkem dobrou vinárničku poblíž tvého podnájmu,“ řekl Jarce při jízdě. „Bude to k tobě kousek a já si pak vezmu domů taxíka.“

Mluvili o všem možném, a i když Jarka byla zvědavá, nijak Vítka netlačila do tématu, jež nakousl u sebe v kanceláři. Dostal se k němu sám u druhé sklenky.

„S Danou už to dál nejde,“ řekl s pohledem upřeným na stůl.

Jarka nic nedodala a čekala, zda bude mít chuť se rozpovídat.

„Je to hrozná situace tak jako tak,“ vzdychl Vítek. „Když spolu zůstaneme, zblázníme se z toho oba. A když od toho uteču, stejně si to budu celý život vyčítat.“

„O co jde, Vítku? Já vím, že to máte hodně těžké, ale myslela jsem, že když se navzájem podpoříte, tak to zvládnete.“

„Jenže to je právě ono, Jarko. Když se navzájem podpoříme. A to je přesně to, co my neděláme. Ode mě se totiž chce jen jedno: abych přinesl peníze. Jinak mi Dana dává najevo, že ničemu nerozumím a že jen ona nejlíp ví, jak s Darinkou zacházet a co je pro ni nejlepší. Cokoliv ohledně Darinky navrhnu já, všecko je špatně, a kdyby jen to: všecko je namířené proti ní, vším jí chci ublížit nebo se jí dokonce chci zbavit.“

„To ti Dana řekla?“

„To říká ustavičně. Nedovedeš si něco takového vůbec představit. Je s Darinkou celé dny od rána do večera a už ji to hrozně poznamenalo. Když jí navrhnu, že zjednáme někoho na hlídání a vyjdeme si někam do divadla nebo třeba jen tak sami dva na vycházku, kategoricky to odmítne a ještě se na mě tak vševědoucně podívá, jako by říkala: ‚Já jsem to tušila, že je pro tebe Darinka přítěží a nejradši by ses jí zbavil.‘ Můžu jí stokrát opakovat, že takhle to přece dělají všichni rodiče, že si všichni občas musejí od dětí odpočinout, ale ona mi na to řekne, že Darinka je jiná a že nikdo jiný by to s ní neuměl. Někdy mám pocit, že fakt, že se k ní tak přivázala, bere jako trest, který si uložila za to, že ji přivedla na svět.“

„To je docela možné,“ souhlasila Jarka. „V těchto případech se to stává. Nemluvils o tom s nějakým psychologem? Nebo Dana?“

„Dojednal jsem nám schůzku s psychologem, ale za žádnou cenu tam nechtěla jít. Prohlásila, že jí žádný cvokař nebude nic vykládat o tom, že má ve vlastním zájmu a v zájmu manželství odložit své dítě do nějakého ústavu mezi blbečky a debilky. Ptal jsem se jí, jestli jí nevadí, že tento stav ohrožuje naše manželství, a víš, co mi na to řekla? Prý hned věděla, že se na ni dřív nebo později vykašlu, když nebude po mém a Darinka nepůjde z domu. Jako bych já se jí chtěl zbavit! Vždyť ať už je jaká chce, já mám Darinku taky rád, jenom nechápu, proč bychom měli kvůli ní přestat normálně žít! Mluvil jsem o ní s doktory a ti mi řekli, že pro Darinku by bylo nejlepší, kdyby se aspoň na pár hodin denně dostala do rukou odborníků, kteří by dokázali naučit ji všechno, čeho je vůbec při svém stavu schopná. Dokonce znám zařízení, kam by ji Dana mohla každé ráno odvézt a odpoledne ji zase vyzvednout. Finančně bychom to zvládli a těch pár hodin, které bychom získali pro sebe, bychom se mohli zabývat něčím úplně normálním, zkrátka odreagovat se a nabrat sílu.“

„Tohle je přece ideální řešení,“ přikývla Jarka. „Vždycky jsem si myslela, že s takovými dětmi nejsou rodiče čtyřiadvacet hodin denně a že pro ně existují nějaké speciální školky. Chceš snad říci, že na takovém řešení Daně něco vadí?“

Vítek mlčky přikývl a upil ze své sklenice.

„Vadí. Vzala si totiž do hlavy, že jen ona ví ze všech nejlíp, co je pro Darinku dobré, a že kdyby ji dala k někomu cizímu, mohl by jí ubližovat nebo by jí přinejlepším neposkytl všechno, co potřebuje.“

„A to si myslí i přesto, že jí takové řešení doporučují doktoři?“

„I přesto. Jarko, to je vážně na psychiatra. Ona snad trpí utkvělou představou, že po ní všichni jdou, včetně mě, a že naším hlavním cílem je sebrat jí Darinku a dát ji někam, kde ji budou mučit. Vůbec neslyší na jakékoliv rozumné a logické argumenty. Tak, jak někdo vstoupí do kláštera, ona vstoupila do své soukromé řehole a odmítá z ní vyjít ven.“

„Myslíš si, že rozvod to spraví?“

„Nemyslím si, že to spraví. Ale taky si nemyslím, že by to nějak zvlášť zhoršil. Copak si myslíš, že mě Dana vůbec k něčemu potřebuje? Samozřejmě že ji budu dál živit, aby se mohla o Darinku naplno starat, takže se pro ni vlastně nic nezmění. K ničemu jinému mě beztoho nepotřebuje. O manželský život nestojí. A když jí navrhnu druhé dítě, je oheň na střeše. Dítě není žádný řemeslný výrobek, abychom to nepovedené zahodili a vyrobili si lepší. To je, prosím, doslovná citace.“

Jarka stiskla rty. Tohle je tedy opravdu téměř neřešitelná situace. Bylo jí líto Vítka a bylo jí líto i Dany.

„Chtěl bys, abych zkusila s Danou promluvit?“ zeptala se a podívala se mu do očí. Viděla tam smutek a beznaděj.

„Moc nevěřím, že by to pomohlo, ale samozřejmě se jako tonoucí stébla chytám každé možnosti,“ odpověděl pomalu, zatímco jí oplácel pohled.

„Už to někdo z vašich známých zkoušel? Nebo nějaká Danina kamarádka?“

Vítek zavrtěl hlavou. „Nikdo neměl odvahu.“

„A jak moc vážně myslíš ten rozvod?“

Znovu ten pohled.

„Nejprve jsem myslel, že ji tím vyburcuju. Že si uvědomí, že ze samé obavy, aby se neublížilo Darince, ubližovala mně. Vysvětlil jsem jí, jak si v téhle rodině připadám zbytečný, když si mě nikdo nevšímá, nikdo se mnou nechce nic sdílet. Samozřejmě ti asi došlo, že Dana spí s Darinkou v jejím pokoji.“

„To mi došlo. A taky mi došlo, že ji to asi nevyburcovalo.“

„Kdepak. Řekla mi, jak můžu, probůh, být v téhle situaci tak sobecký a cokoliv si nárokovat pro sebe, když jsem dospělý a zdravý chlap, zatímco Darinka je zoufalé bezmocné dítě. Debat na tohle téma jsme měli už nepočítaných a k ničemu to nevedlo. Dana si úplně zaslepeně pořád vede svou. Někdy mám pocit, že jsem snad opravdu jenom mizerný sobec, který se nedokáže vžít do její situace. Jak to vidíš ty? Opravdu si myslíš, že kvůli postiženému dítěti máme rezignovat na manželský život, nesmí nás zajímat jiné téma hovoru než to dítě a musíme mu věnovat každou minutu svého života?“

Jarka zavrtěla hlavou.

„Neboj, bereš to správně. Díky tomu, že chodíš do práce a nejsi s Darinkou nepřetržitě, dokážeš mít nadhled, což Dana nedokáže. Poslyš,“ napadlo Jarku náhle, „a není třeba chyba v tom, že Dana nemá nic jiného na práci? Vždyť v té laborce ji to docela bavilo, pokud vím.“

„O tom nemůže být ani řeči,“ oponoval Vítek. „Vždyť nechce Darinku opustit ani na minutu, tak jak by mohla chodit do práce, byť jen na půl úvazku?“

„A kdyby ji z laborky uprosili aspoň na záskok na pár hodin denně?“

„To nemá smysl, nešla by.“

„Na koho v té laborce nejvíc dala?“

„Asi na svou šéfovou, na inženýrku Jílkovou.“

„Nedalo by se s ní promluvit? Kdyby to postavila jako otázku bytí či nebytí laboratoře?“

„Jarko, po čtyřech letech doma z toho vypadla. Musela by se pár dní učit všechno znovu. Těžko by uvěřila, že právě ona by mohla být tou, která by to tam vytrhla.“

„Proč ne? Kdyby jí řekli, že jednu z laborantek museli vyhodit na hodinu a novou ještě nesehnali?“

„Tohle by ta Jílková nebyla ochotná ani zorganizovat a koneckonců, ani by nechtěla riskovat, že by Dana mohla nějaký rozbor zkazit, což by se při jejím psychickém stavu mohlo snadno stát.“

„To máš asi pravdu,“ musela uznat Jarka. „Ale faktem zůstává, že z toho Danu může dostat jedině práce, ať už jakákoliv. Prostě cokoliv, co jí aspoň na chvíli odvede myšlenky od Darinky.“

„To je začarovaný kruh. Do práce nepůjde, protože Darinku odmítá pustit z očí.“

„Víš co, tak já s ní zkusím aspoň promluvit,“ slíbila Jarka.

2

„Poslyš, Jaruško,“ promluvila babička a ostře se na ni zadívala, „ty jsi nějaká bledá a vypadáš unaveně. Neleze na tebe taky chřipka? Teď je jí všude plno.“

„Kdepak, babi,“ odpověděla Jarka zvesela. „Jsem zdravá jako řípa.“

„Jenom aby. A navíc jsi hubená.“

„To mi říkáš už sto let, babi. Přece bys nechtěla, abych byla cvalík. To není dneska moderní.“

Jarka musela uznat, že babička je i přes svůj věk ještě pořád zatraceně dobrá pozorovatelka. Poslední tři týdny byly opravdu perné. K obvyklým pracovním i mimopracovním povinnostem si Jarka ještě přibrala návštěvu Dany. Stavila se tam pár dní po rozhovoru s Vítkem. Nejprve si s ní jen tak nezávazně povídala, pohrála si s Darinkou a pak zlehka nadhodila něco o tom, že když se situace takhle stabilizovala, Dana určitě uvažuje o návratu do práce.

Dana jí uštědřila pohled, který měla vyhrazen pouze pro zvlášť tupé jedince.

„Jak bych mohla jít do práce, prosím tě?“

Jarka s ní mluvila dobré dvě hodiny a ten rozhovor ji naprosto vyčerpal. Po těch dvou hodinách jí bylo jasné, že má před sebou člověka, který je zralý na odbornou péči. Po čtyřech letech dobrovolné izolace s ní nikdo jiný už nic nesvede. Začala dávat za pravdu Vítkovi, který mluvil o rozvodu, a zároveň se na Danu zlobila.

„Copak si neuvědomuješ, jak skvělého máš chlapa?“ téměř na Danu křičela. „Je ti to snad úplně jedno, nebo co?“

„Kdyby byl tak skvělý, jak říkáš, tak by všechno pochopil.“

„Co by pochopil? Tebe? A jak moc ty chápeš jeho?“

„Vždyť je to dospělý chlap. Kdo už jiný by mi měl poskytovat oporu?“

„Oporu si máte poskytovat navzájem. Jenže zatímco on ti jí poskytuje celé tuny, od tebe se dočká nanejvýš fňukání. Všímáš ty si vůbec ještě, jak vypadá, že je hubený jak došek a začaly mu šedivět vlasy? Řeknu ti, že každý druhý by už od tebe byl dávno na sto honů.“

„A co si myslíš? Však Vítek taky mluví o rozvodu. Chlapi totiž vždycky prásknou do bot, když má ženská problémy.“

„Problémy nemáš ty, nýbrž je máte oba dva. Jenže namísto toho, abyste je řešili společně, tak ty ses jmenovala tou jedinou neomylnou, která všechno rozhoduje za vás oba. Co za oba, za všechny tři. Napadne tě vůbec někdy, že bys třeba taky mohla občas v něčem nemít pravdu? Nemohl mít náhodou za ty čtyři roky aspoň maličký kousek pravdy někdo jiný než ty? Pokud si myslíš, že ne, měla by ses nad sebou zamyslet.“

„Netvrdím, že mám vždycky pravdu. Ale pokud jde o Darinku, tak já jsem matka a já jsem jí nejblíž, takže naprosto intuitivně cítím, co je pro ni nejlepší.“

„Omyl nepřipouštíš. Radši předem odmítáš zkusit cokoliv jiného, třebas i úplně nezávazně. Hned je ti jasné, jak by to dopadlo. Prosím tě, Dano, vždyť Darinka, ať je, jaká chce, je přece taky člověk a je v ní toho člověčího víc, než jsi ochotná připustit. Každý člověk má přece potřebu sociálních kontaktů. Získává tím zkušenosti a učí se orientovat v nových situacích. Tys ji odsoudila k totálnímu stereotypu, sebe taky, a nakonec i Vítka. Proč ti, probůh, tolik vadí si ten život trochu zpestřit a zpestřit ho i jí?“

„To jsi ale dost vedle,“ ohradila se Dana. „Podívej se, co jsem nakoupila odborné literatury a speciálních hraček. Pořád se snažím dávat jí nové podněty.“

„Jenže hračky jí nenahradí kontakt s dětmi.“

„Nemá zájem o kontakt s dětmi. Bojí se jich.“

„Protože na ně není zvyklá.“

„A proč by si na ně měla zvykat, když nechce?“

„Nechce, protože neví, co to obnáší. Copak ty si nepamatuješ, jak jsi šla prvně do školky? Určitě ses držela za máminy sukně a řvala, že tam nechceš. A za čtrnáct dní jsi tam už byla jak ryba ve vodě.“

„Jarko, probůh, vždyť my tady mluvíme o postiženém dítěti.“

„Princip je přece stejný. Nedělej z Darinky zrůdičku. Vždyť se chová jako běžné mimino, jenom její duševní vývoj zaostal za tím fyzickým. Což ale v žádném případě neznamená, že by jí nechyběla potřeba kontaktů s pestřejším vzorkem lidí…“

Jarka při té debatě málem ochraptěla, jak se vehementně snažila Danu přesvědčit, ale když odcházela, nedělala si žádné iluze o tom, že by nějak výrazně uspěla.

Sotva se Jarka z té návštěvy částečně vzpamatovala, začala jí dělat starosti babička, která si vzala do hlavy, že s Evinými plány to asi dopadlo všechno úplně jinak, když se tak dlouho neozývá.

„Ale babi,“ chlácholila ji Jarka, „vždyť psala, že přijede nejdřív za měsíc, a teprve jsou to tři týdny.“

„Ale že ani nic nepíše, jak jsou daleko s tím domem.“

„Proč by psala? Jak ji tak znám, prostě se tu jednoho krásného dne objeví, zazvoní za dveřma, a když otevřete, tak řekne, ahoj, babi, dědo, tak mě tady máte. A bude to.“

„Ale stejně, nemohla bys to nějak zjistit, tak to s tím jejím příjezdem vypadá?“

„Ty chceš, abych jí napsala?“

„No třeba. Nebo zatelefonovala.“

„Telefon na ni nemám, babi. Jenom adresu. Ledaže,“ napadlo ji, „by měl telefon ten její manžel.“

„To je nápad!“ zajásala babička. „Zkus to, Jaruško.“

Jarka tedy uvedla na informacích jméno a adresu svého nového švagra a telefonistka jí nadiktovala číslo.

„Má telefon, babi,“ smála se Jarka. „Ty vážně chceš, abych to vytočila a řekla mu ‚dobrý den, pane, já jsem nějaká Jarka a mimochodem jsem vaše švagrová‘?“

„Určitě, Jaruško. Však se ho jenom zeptej, kdy Eva přijede.“

Jarka pokrčila rameny a začala vytáčet číslo.

Už si myslela, že telefon nikdo nezvedne, když ve sluchátku cvaklo a ozvalo se „prosím“.

„Dobrý večer, mluvím prosím s panem doktorem Holanem? Tady je Evina sestra Jarka,“ řekla do telefonu a potlačovala přitom smích. Připadala si jako uličnice a mimoděk si vzpomněla, jak ve dvanácti letech s kamarádkami volala neznámým lidem a tropila si z nich legraci.

„Dobrý večer, ano, tady je Robert,“ zazněl překvapeně příjemný mužský hlas.

„Nezlobte se, že vyrušuju, ale já bych se chtěla zeptat, jestli už Eva ví přesný termín, kdy sem přijede.“

„Ještě ne, ale na Vánoce tu určitě bude.“

„Podařilo se vám sehnat dům?“

„Něco se rýsuje, ale zatím jsme pronajali byt v Králově Poli. Dávám ho teď dohromady.“

„Jestli budete s Evou mluvit, tak ji pozdravujte od babičky a dědečka. Moc se na ni těší.“

„Budu s ní mluvit ještě dnes večer. Telefonujeme si každý den. Vaše pozdravy vyřídím, slečno švagrová. A doufám, že se brzy uvidíme osobně. Jen co Eva dorazí, chystáme se udělat nějaký rodinný sraz, abychom se navzájem poznali.“

„To bude fajn, pane švagře. Tak díky za informace a na shledanou…“

„Proč mu říkáš ‚pane švagře‘, prosím tě?“ žasla babička. „Já myslela, že jako správná moderní dívka mu hned řekneš ‚Ahoj, Roberte, já jsem Jarka a budeme si tykat.‘“

„Takhle to byla větší legrace. Ostatně, on mi první řekl ‚slečno švagrová‘, tak jsem mu to musela vrátit,“ vysvětlovala Jarka s ústy od ucha k uchu.

Celá tahle záležitost s novým švagrem a s navrátivší se sestrou jí byla spíš k smíchu. Události staré jedenadvacet let už víceméně přebolely a Jarka vůbec neměla pocit, že by jí v životě nějaká sestra chyběla. Natož švagr. Když byla Eva před šesti lety na skok v Brně, ještě se svým prvním manželem, chovala se k ní a k babičce s dědou spíše blahosklonně než srdečně. V rozhovorech měla vždy hlavní slovo a nezdálo se, že by věnovala přílišnou pozornost tomu, co odpovídali na její otázky. Přesto její tehdejší návštěva byla pro Jarku velmi důležitá. Bylo to proto, že jí strašně lezl na nervy Evin obstarožní manžel, s nímž musela konverzovat prostřednictvím Evy, neboť neuměla ani slovo anglicky, za což sklízela jeho nezakryté pohrdání.

„Jen počkej, dědku jeden plesnivý,“ ujišťovala jej v duchu. „Až se uvidíme příště, tak ti sama dokážu od plic říct, co si o té tvé arogantní nafoukanosti myslím.“

Při nejbližší možné příležitosti se přihlásila do intenzivního kurzu angličtiny a po celý rok dřela jako galejník. Když začala studovat vysokou školu, musela ve svém tempu polevit, ale i přesto se prokousávala tím záludným jazykem dál a dál. Docela ji mrzelo, když se k ní po třech letech dostala zpráva, že Eva ovdověla. V té době už ovšem chápala, že se bez angličtiny ve svém povolání neobejde, proto vytrvala po celých pět let vysoké školy.

„Jo, babi, zítra se tady stavím hned ráno a vyžehlím povlečení,“ vrátila se Jarka do přítomnosti.

„Mám ti ho nakropit?“

„V žádném případě, babi, udělám to sama. Prosím tě, a kde je děda? Říkal přece, že dnes nikam nepůjde a bude si podlepovat mapy.“

„Ráno si poslechl předpověď, a jak zjistil, že dnešek bude poslední slunečný den před deštivým obdobím, v tu ránu ho nebylo.“

„Aspoň že venku už není nic, co by se dalo sklidit.“

„Jenom aby tě nepřekvapil,“ smála se babička.

—

V sobotu by si Jarka s chutí přispala, ale měla toho dnes hodně. Ráno zvládla horu žehlení a asi v jedenáct se vracela na svůj podnájem pěšky kolem Lužánek. Měla dnes v úmyslu dodělat první ze dvou programů pro Vítka.

Byl poměrně přívětivý, i když už chladný listopadový den a Jarka na chvíli pocítila lítost, že nemůže stejně jako dědeček bezstarostně brouzdat po lesích, kde by jí pod nohama šustilo spadané listí, zhluboka se nadechnout chladného a vlhkého vzduchu a na chvíli hodit za hlavu svůj pečlivě propočítaný denní rozvrh. Umiňovala si, že zítra musí vyšetřit chvilku, aby mohla alespoň sednout na autobus do Soběšic a projít se dolů do Obřan.

Několik metrů před ní přiběhla na chodník výstavní rezavá veverka s ořechem v čumáku a chvíli se na Jarku dívala černýma korálkovýma očkama. Pak zavlál huňatý ocas a veverka zmizela mezi stromy v parku. Jarka zvolnila tempo a s úsměvem se zastavila u přechodu přes frekventovanou ulici vedoucí do centra. Přechod byl na dost nešikovném místě za zatáčkou, a pokud byl jako nyní vypnutý semafor, Jarka zde přecházela nerada, protože hustá zeleň omezovala výhled na tříproudou silnici na pouhých pár metrů. Ty rozhodně nestačily k tomu, aby se chodec mohl vydat do vozovky s jistotou, že jej nepřekvapí rychle jedoucí vůz. Vzhledem k tomu, že zeleň tvořily převážně jehličnany, nebyla situace o nic lepší ani na podzim a v zimě.

Pár kroků od Jarky stál stařík s hůlkou a nervozita z něj doslova čišela. Několikrát se pokusil vykročit na přechod, hůlku bojovně vytrčenou vpřed, ale rychle jedoucí vozidla jej vždy donutila couvnout zpět. Začal nadávat a bezmocně mávat hůlkou. Vypadal směšně, ale koneckonců měl pravdu. Svůj úmysl přejít už skutečně nemohl dát najevo zřetelněji, a přesto jej řidiči ignorovali, ačkoliv jim vyhláška ukládala dát na přechodu chodci přednost. Nakonec se ve staříkovi cosi zlomilo a on vstoupil do silnice zcela nesmlouvavě, s odhodláním rozdrážděného býka. V Jarce by se krve nedořezal, když vzápětí uslyšela děsivý skřípot brzd a jako ve zpomaleném filmu sledovala předek mohutného tmavého auta, jak se nekompromisně sune blíž a blíž ke staříkovu křehkému tělu. K tomu, aby se jej dotklo, chyběly snad jen centimetry.

Starý muž se lekl a po hrdinství náhle nebylo ani stopy. Ve zmatku zakopl, rozhodil ruce a začal jimi šermovat, a když Jarka viděla, že ztrácí rovnováhu, bleskurychle našla svou ztracenou duchapřítomnost a skočila před nyní už stojící auto, aby muže zachytila a uchránila ho tak od pádu do vzdálenějšího jízdního pruhu, kde si to dál zvesela svištělo jedno auto za druhým. Zvedla muži i spadlou hůlku, odvedla ho zpátky na chodník a sotva se oba dva octli mimo silnici, tmavé auto, jež po zabrzdění smykem zůstalo stát trochu šikmo, se opět rozjelo. Jarka za ním užasle otočila hlavu. Málem zajede člověka, a on se klidně sebere a práskne do bot!

Jenže auto pouze odbočilo do vedlejší ulice, kde v bezpečné vzdálenosti od křižovatky zůstalo stát u krajnice, a ze dveří na straně řidiče se vyřítil vysoký chlap v černých džínách a černém roláku a velice ráznou chůzí mířil k Jarce a ke staříkovi. V jeho tváři byla směs leknutí, obav a vzteku.

„Stalo se vám něco?“ vyštěkl krátce. Starý muž se náhle neskutečně rychle vzpamatoval.

„Vy… vy vrahu!“ zaječel. „Tohle vám přijde draho!“ A užuž vypadal, že na mladšího muže vezme hůl.

„Sakra chlape,“ nezalekl se řidič, „kde berete tu drzost ještě tady nadávat! To už jste úplně slepý nebo dementní, že jste schopný vlézt člověku těsně před auto? Tak mluvte, stalo se vám něco?“

„Samozřejmě že se mi stalo, vy lumpe jeden! Vždyť vy jste mě málem zabil! To já tak nenechám! Okamžitě zavolejte policii, ať vás na místě zatkne! Vždyť vy jste nebezpečný maniak, kterému vůbec volant do ruky nepatří!“

„To spíš vás nemají pouštět mezi lidi!“

Podobných roztomilostí si oba muži vyměnili ještě několik, než Jarce došla trpělivost.

„To by stačilo,“ promluvila a přísně se podívala z jednoho muže na druhého. „Pane,“ oslovila toho staršího, „dobře jsem viděla, že se vás to auto ani nedotklo, tak tady nemluvte o vrazích. A vy,“ obrátila se k mladšímu, „se tím vrahem jednou stanete doopravdy, pokud budete jezdit po městě jako blázen a ignorovat chodce, kteří už ani nemohou zřetelněji naznačit, že by skutečně rádi přešli.“

„Chodce zásadně neignoruju, milá dámo,“ odvětil jí hbitě ten mladší, „ale konkrétně na tomhle přechodu bych nezastavil ani vlastní babičce. Ten přechod je na nebezpečném místě, a pokud tady vypínají semafor, tak by udělali nejlíp, kdyby ho úplně zrušili.“

„A nejraději k tomu ještě pozabíjeli všechny chodce, abyste se v těch svých plechovicích mohli prohánět ještě rychleji a nebezpečněji…,“ dodal stařík pomstychtivě.

Muž v roláku už měl debaty dost.

„Takže to uzavřeme,“ řekl. „Jste zraněný?“ oslovil stručně starého muže.

„Pokud ne, tak jenom čirou náhodou a díky téhle mladé paní, která mě zachytila…,“ brblal děda.

„Takže nejste.“

„Ne! Ale jenom proto, že máte víc štěstí než rozumu, vy, vy…“

„Dobře,“ přerušil jej opět muž. „Ke kolizi tedy nedošlo,“ konstatoval.

„Jak, nedošlo! Málem jste mě zabil a najednou prý nedošlo…“

„Nedošlo,“ vložila se do toho Jarka. „Jsem si tím jistá. Jen se lekl a zavrávoral, ale vaše auto se ho nedotklo. Myslím, že se tady skutečně nemusíme navzájem zdržovat a nadávat si. Pokud jde o mě, já už k tomu nemám co dodat,“ uzavřela a otočila se k odchodu.

„Počkejte, prosím vás,“ zadržel ji řidič. „Byl bych rád, kdybyste mi na sebe dala nějaký kontakt. Pro případ, že by se tomu pánovi začalo zdát, že utrpěl nějakou újmu, a nahlásil na policii mou espézetku společně s nějakou historkou o ujetí a neposkytnutí pomoci.“

„Co si to dovolujete…,“ vzkypěl stařík. Mladší muž si ho nevšímal a díval se na Jarku.

„Dobře, můžu vám dát číslo svého mobilu,“ svolila.

„Tužku a papír mám v autě,“ objasnil a mávl rukou ke svému vozidlu. Než s ním Jarka vykročila k autu, otočila se ke staříkovi.

„Na shledanou, pane,“ řekla mu, „a dávejte na sebe pozor.“

„Pozor, pozor,“ vrčel stařík. „Samozřejmě že nakonec toho vola udělají ze starého člověka. Ta mládež! Vidí pěkného fešáka, tak mně klidně nasadí psí hlavu, jenom aby se mu zalíbila. Jak se cítím, je každému úplně jedno!“ Jeho další brblání zaniklo v pouličním ruchu.

Jarka došla s mužem k autu a počkala, až z přihrádky v palubní desce vyloví tužku a blok. Stroze mu nadiktovala své číslo.

„Jste hodná, děkuju vám,“ řekl. „A ten děda si ani nevšiml, že jste mu vlastně zachránila život.“

Ponechala jeho slova bez komentáře.

„Hm, tak nashle.“

„Vy mi něco dáváte za vinu?“ zeptal se.

„Víte, nemám chuť se pouštět do nějaké debaty, ale ten pán na tom přechodu stál pěkně dlouho a ani se moc nedivím, že mu nakonec ruply nervy.“

„Ten přechod je za zatáčkou a chodec je vidět až na poslední chvíli,“ oponoval.

„Pokud se jede osmdesátkou, tak určitě,“ opáčila Jarka poněkud jízlivě a už se déle nezdržovala. Vrátila se k silnici, zdolala nebezpečný přechod a hbitě vykročila dlážděnou ulicí do prudkého kopce. Ještě když odmykala dveře od bytu, cítila se trochu rozechvělá. A dost dlouhou dobu jí v uších dozníval ten nepříjemný skřípot brzd…

V devět večer se protáhla na své židli a zívla. Program byl hotový. Vstala, nalila si do sklenice vodu a žíznivě se napila. Přistoupila k oknu a promnula si oči. Dnes půjde konečně jednou po dlouhé době brzo spát.

Sotva to domyslela, zazvonil telefon. Číslo na displeji bylo neznámé, a tak se ohlásila jen nicneříkajícím „prosím“ v domnění, že se jedná o omyl.

„Dobrý večer,“ uslyšela mužský hlas, „promiňte, prosím, tohle číslo jsem dnes dostal od jedné mladé paní, která byla svědkyní dopravní nehody.“

„Dobrý večer,“ odpovídala Jarka trochu udiveně. „Stalo se něco s tím dědou? Udal vás?“

„Skutečně jste to vy,“ řekl překvapeně. „Byl jsem skoro na sto procent přesvědčený, že jste mi nadiktovala první číslo, které vás napadlo.“

„Nevím, proč bych to dělala. Tak co je s tím dědou?“

„S dědou nic. Jen jsem si myslel, že se z toho budete chtít vyzout a dáte mi špatné číslo.“

„Kdybych se z toho chtěla vyzout, tak bych vám řekla rovnou, že vám na sebe kontakt nedám.“

„Proč? Pohodlnější by přece bylo nechat mě v domnění, že jsem dostal správný telefon, a předpokládat, že na to stejně nikdy nepřijdu.“

„Pohodlnější by to možná bylo, ale zato ne zrovna fér.“

„Fér to není, ale většina lidí by tuhle možnost zvolila.“

„Takže vy voláte, abyste si ověřil, že máte správné číslo, jestli to dobře chápu.“

„Tak nějak.“

„Už jste si to ověřil.“

„Zdržuju vás?“

„Hm, oč vám jde? Abych pravdu řekla, nemám moc chuť se s vámi bavit.“

„Víte, odešla jste tak… nevím, jak to říci… snad pohoršená a já na to musím celý večer myslet. Dala jste mi najevo svou převahu a pak jste zmizela, aniž jste mi poskytla šanci se obhájit.“

„Prosím vás,“ zasmála se Jarka. „Proč byste se měl hájit? Vždyť se vůbec neznáme a pravděpodobně se už v životě nepotkáme. Nemusí vám přece záležet na tom, co si o vás myslím.“

„Já vím, že nemusí, ale když už jsem se přesvědčil o vaší férovosti, není mi zrovna moc příjemné vědět, že vy mě považujete za syčáka.“

„Nic takového jsem neřekla. Kdybych hned odepsala každého, kdo po tom přechodu prosvištěl, aniž by dal aspoň nohu z plynu, odnesla by to dobrá polovina obyvatel tohohle města. Takhle pesimistická přece jenom nejsem. Nicméně nemůžete se divit, že moje sympatie jste zrovna nevzbudil.“

„To mě mrzí.“

„Vždyť nemusí. Jste už dost starý na to, abyste se smířil s tím, že vás prostě nemůžou mít rádi úplně všichni.“

„A ještě navíc si ze mě utahujete,“ zareagoval na velmi jemný nádech ironie, který v jejím hlase postřehl.

Jarka se zasmála.

„Nemyslíte, že bychom už měli zavěsit? Podle čísla voláte od konkurenčního operátora. Bude to drahé.“

„Opravdu vás nezajímá, proč bych na tom přechodu nezastavil ani vlastní babičce?“

„Protože byste vůbec nechtěl, aby se pokoušela tam přecházet, ne?“

„A víte, proč? Nejsou to ani dva měsíce, co jsem přesně na tomhle místě zastavil paní učitelce s houfem dětiček a zezadu to do mě napral bavorák. Povím vám, že jsem málem udělal díru do podlahy, jak jsem stál na brzdě, aby mě do těch dětí nenatlačil. Od té doby jsem tudy jezdil nerad a po dnešku už to raději budu brát po Lidické, i kdybych si měl nevím jak zajet.“

„Hm,“ řekla Jarka pomalu. „To se vám ani nedivím. No dobře,“ dodala pak zvesela, „částečně jste mě obměkčil, i když rychlou jízdu asi těžko nějak vysvětlíte. Ale teď už opravdu budu muset končit.“

„Tak promiňte. Mě moc těšilo, paní nebo slečno… ani jsme se navzájem nepředstavili.“

„To přece vůbec nebylo nutné,“ smála se Jarka. „Mějte se a pozor na dědy s hůlkama, i když vypadají na první pohled neškodně.“

S úsměvem zavěsila a pak zavrtěla hlavou. V telefonu ten chlap zněl docela jako sympaťák, zatímco v reálu vypadal spíš hrozivě. Ačkoliv Jarce chyběl jen centimetr do metru sedmdesáti, byl mnohem vyšší než ona, tmavý a navíc celý v černém, k tomu ten rozhněvaný výraz ve tváři, s nímž se vyřítil z toho svého bouráku, takže kdyby byla bázlivá, mohl jí docela dobře nahnat strach.

V telefonu byl už klidný, a když si to Jarka všechno v duchu zrekapitulovala, musela zpětně ocenit, že celou dopolední situaci vlastně zvládl na jedničku. Při svém úporném brzdění musel asi zažít pernou chvilku a určitě ani neměl čas zjišťovat, zda nejede někdo za ním, kdo by do něj mohl zase vpálit. Na dědu křičel, ale to bylo v tomto případě dost pochopitelné, a navíc jeho výrazy nebyly nijak vulgární. Vlastně by se dalo říci, že se jevil jako velmi kultivovaný muž a jediné, co se mu dalo vytknout, byla jeho rychlá jízda.

—

V neděli si Jarka skutečně dopřála přepychu v podobě výšlapu do přírody. Vyrazila pěšky nahoru do Soběšic a pak doprava lesní cestou až do Obřan. Stočila to mezi zahrádky a podél trati vyšplhala zpět na Lesnou, odkud se svezla autobusem. Nebylo to sice víc než pět šest kilometrů, ale na protažení to stačilo, ostatně počasí už bylo dost sychravé a slunce se za celý den vůbec neukázalo.

Ten kousíček svobody si Jarka vychutnala až do dna. Konečně si na chvíli mohla dovolit nebývalý luxus vůbec na nic nemyslet anebo nechat myšlenky zatoulat, kam se jim zachce. A konečně se mohla zamyslet nad tím, jaký postoj má vlastně zaujmout k návratu své sestry do Brna.

Jejich společné soužití skončilo v Eviných čtrnácti a v Jarčiných necelých deseti letech. Jako děti toho příliš mnoho společného neměly. Eva byla divoká a impulzivní, a pokud se u ní vůbec dalo hovořit o nějakých kamarádkách, hledala si je mezi děvčaty o něco staršími, než byla sama, na nichž si trénovala umění, jak se zaručeně prosadit. Zato Jarka byla klidnější a kamarádila se stejně tak se sousedovic předškolákem, jako s jeho babičkou. Pamatovala si, jak jednou přišla domů a máma se jí s údivem zeptala:

„Prosím tě, Jaruško, já jsem tě dobrou půlhodinu pozorovala z okna, jak stojíš venku s paní Horáčkovou. Co jste tam, propánakrále, dělaly?“

„Povídaly jsme si,“ odpověděla Jarka.

„A o čem? Vždyť paní Horáčkové je nejmíň pětašedesát.“

„Prostě všeobecně, o všem možném, jak jde život a tak,“ odvětilo tehdy osmileté dítě.

Čím byla Eva starší, tím víc rostla její ctižádost. K nevelké radosti rodičů však toužila vyniknout v něčem zcela jiném než v nějakém vědním oboru. Zalíbil se jí svět múz a šoubyznysu, ale protože jí nebyl dán žádný výrazný umělecký talent a na modelku neměla výšku, rozhodla se spíše než na scéně uplatnit v zákulisí. Stala se tou nejposlednější asistentkou v jedné modelingové agentuře a díky své píli, ctižádosti a tvrdohlavosti se vypracovávala k místu zástupkyně ředitele a posléze až k nejvyšší metě, jíž byla vlastní agentura. Dosáhla jí velice brzy: v sedmadvaceti letech. Když si půl roku nato brala o třicet let staršího majitele jedné z největších firem v téhle branži v celých Spojených státech, sotva by jí kdo uvěřil, že to dělá z čisté lásky. O pět let později z ní byla bohatá vdova a majitelka agentury, jejíž jméno mělo zvuk a skýtalo záruku prvotřídní kvality.

Po celých patnáct let se Jarčiny kontakty s Evou odehrávaly pouze na bázi dopisování, jež obě dvě chápaly víceméně jako povinnost, kterou Evě ukládali rodiče a Jarce babička s dědečkem. Když dospěly, jejich dopisování setrvačností pokračovalo dál, ale s čím dál nižší frekvencí. Navíc už Eva nepsala zvlášť Jarce a zvlášť dědovi s babičkou, ale jednou za čas sestavila hlášení o nejdůležitějších událostech svého života určené všem třem najednou.

Po revoluci trvalo Evě celých šest let, než se dostala k tomu, aby navštívila zemi svého dětství a dospívání. Pro Jarku to bylo zvláštní setkání. Z výrazné sestřiny tváře rámované hustou a vlnitou černou hřívou tryskala energie v celých gejzírech, takže i Jarka, která měla pověst činorodé a energické dívky, se v těch gejzírech v prvních okamžicích málem utopila, velké černé oči v mžiku zaznamenávaly kvanta vjemů a rudou rtěnkou namalovaná plná ústa přitom chrlila kulometné dávky trefných postřehů. V té chvíli Jarce přišly vhod instinkty, o jejichž existenci neměla doposud nejmenší tušení a jež se náhle automaticky odkudsi vynořily. Vypěstovala si je už v raném dětství, aniž by si to tehdy sebeméně uvědomovala, a sloužily k tomu, aby ji uchránily před akutním nebezpečím, že bude zcela nekompromisně převálcována, zdrcena a zašlapána do prachu coby ten nejnepatrnější červíček.

A tak, když Eva udělala malinkou pauzu ve výčtu svých zážitků, názorů a úspěchů, její až doposud pouze se potutelně usmívající sestřička rozehrála svůj úsměv naplno a hlasem, jakým se mluví ke snaživému dítěti, ji upřímně a beze stopy ironie v hlase pochválila:

„No ty jsi ale šikovná holka.“

Ta věta Evu naprosto uzemnila. Nejprve zalapala po dechu, zbrunátněla a několik okamžiků zvažovala, zda se nemá sebrat a uraženě odkráčet, a vzápětí se rozesmála a vzala Jarku kolem ramen. Pochopitelně by nebylo v souladu s její povahou, kdyby náhle ustoupila do pozadí a začala se pro změnu zajímat o to, jak žije Jarka, co ji baví, co ji trápí a co se jí kdy povedlo, ale rozhodně se přestala stylizovat do role velké světačky, která přišla vylíčit těm zaostalým domorodcům, jak vypadá skutečný život. A když pak odjela, zaznamenala Jarka, že její dopisy, ačkoliv jejich frekvence nebyla o nic větší než předtím, vyznívají daleko srdečněji než dříve.

Teď budou tedy znovu žít ve stejném městě. Budou se navštěvovat, lépe řečeno Jarka bude navštěvovat Evu a Eva možná dědu s babičkou. Její vztah k těm dvěma byl další velkou neznámou. Své dopisy adresovala všem třem, ovšem Jarka neměla sebemenší tušení, jak dalece má Eva od rodičů naočkováno přesvědčení o babiččině a dědově vině na tom, že Jarka zůstala v republice. Zatímco před těmi šesti lety měla Jarka možnost mluvit s ní mezi čtyřma očima, dědečka s babičkou navštívila Eva v doprovodu manžela, takže na nějakou osobnější debatu vůbec nedošlo. No, otázka je, zda na ni vůbec někdy dojde. Záleží na tom, zda bude Eva vůbec ochotná a schopná slézt někdy z toho svého pomyslného jeviště, na kterém se většinu života pohybuje.

Ano, napadlo Jarku, Eva se vlastně téměř nepřetržitě stylizuje do jakési role, místo aby byla sama sebou. Přestože vypadala, že z ní slova tryskají naprosto spontánně, měla z ní Jarka pocit, jako by dobře hrála do detailu promyšlenou úlohu. Stejně promyšlený byl také její vzhled. I tehdy, když si do Brna odskočila z Prahy ve volném dni mezi pracovními aktivitami, jež souvisely s její agenturou, měla perfektně upravené vlasy, dokonalý makeup, bezvadně nalakované nehty a na sobě zdánlivě ležérní, nicméně pečlivě sladěné oblečení.

„To víš, když sama nebudu jako ze škatulky, tak sotva můžu zákazníky přesvědčit, že mé zboží je prvotřídní,“ argumentovala, přičemž tím zbožím mínila modelky, jimž zprostředkovávala práci. Jarka s úsměvem přikývla, ale byla přitom přesvědčená, že by se Eva snažila být jako ze škatulky i v případě, že by tím zbožím byly buřty s cibulí. Byla zkrátka typem ženy, která by nenalíčená a nedbale oblečená nešla ani do trafiky před domem pro sobotní noviny.

—

Uběhl další týden a po Evě stále nebylo ani vidu ani slechu.

„Nezavolala bys zase tomu jejímu muži?“ agitovala babička.

„Kdepak,“ vzepřela se Jarka. „Pan švagr jasně řekl, že o Vánocích tu Eva bude, a do Vánoc jsou ještě skoro tři týdny. Však se neboj, ona se určitě ozve.“

Při těchto slovech Jarka energicky zakroužila vařečkou v míse, v níž vyráběla cukrovou polevu na babiččiny tradiční perníčky. Upekly je už včera a dnes babičku čeká finální fáze jejich výroby. Nikdo jiný z celé rodiny neuměl nazdobit perníčky lépe než právě babička. Ačkoliv se o to Jarka pokoušela od dětství, musela si přiznat, že na babičku prostě nemá. Ještě v osmdesáti měla babička pevnou ruku a přesné oko, takže tenký pramínek polevy se octl vždy naprosto spolehlivě tam, kam patřil, a ani o milimetr dál.

„Tak, tady to všecko máš,“ pronesla Jarka poté, co nanosila na stůl před babičku veškeré potřebné vybavení, a pak se zatajeným dechem přihlížela tomu obřadu, který se rok co rok opakoval, a přesto jí nikdy nezevšedněl.

Babička pozvedla vařečku a bedlivě sledovala bělostnou hmotu líně se sunoucí zpět do mísy.

„Dobřes to utřela,“ pochválila Jarku. „Žádné hrudky.“

Nakrmila stříkačku opatřenou na konci tenkým hladkým kornoutkem a se zručností zdravotní sestřičky s dvacetiletou praxí odstříkla první dávku polevy zpět do mísy. Pak už jí Jarka přistrkovala jeden perníček za druhým a hotové opatrně odebírala. Byly tak zabrány do práce, že ani nezaznamenaly dědečkův příchod. Teprve když se objevil přímo v kuchyni, jako na povel k němu otočily hlavy a uviděly několik větviček v jeho ruce.

„Barborky,“ objasnil. „Vzal jsem jich šest, pro každou tři.“

„Náš plenitel ovocných stromů opět v akci,“ dobírala si ho Jarka. Pak vstala a přivítala se s ním pusou na tvář.

„Jsi studený.“

„Však je tam taky pěkně sychravo.“

„Nemrzne tam?“

„Už to začíná přimrzat.“

Na svůj podnájem se Jarka brodila čvachtavým marastem.

Když napouštěla vodu do vázy, vtrhl do koupelny přítel paní Vaněčkové. Pozdravil a požádal ji, aby přišla do obývacího pokoje. Když tam vstoupila, on i paní Vaněčková vypadali, že mají na srdci něco nepříliš příjemného. Dívali se jeden na druhého, až nakonec po mohutném nádechu začala paní Vaněčková:

„Víte, slečno, my jsme se spolu radili a došli jsme na to, že ten váš pokoj je vlastně docela velký.“

„Velký?“ udivilo Jarku. „Jak to myslíte? V tomhle bytě je přece nejmenší.“

„No ale v pohodě se tam vejdou dvě postele…“

Kromě válendy, na níž Jarka spala, zde byla ještě druhá, opatřená polštáři, která sloužila jako pohovka.

„Tak jsme si říkali, že takovéhle pokoje se obvykle pronajímají dvěma podnájemníkům.“

Aha, bylo Jarce jasné. Fanouš vymyslel, jak zdvojnásobit příjmy za podnájem.

„Dvě válendy tam sice jsou,“ oponovala, „ale zato jedna skříň, jedna knihovnička a jeden stůl se židlí.“

„Židli tam přidáme, to není problém. A ta skříň je veliká, trojdílná. Tam se dvě hravě poskládáte. Podívejte se, když to bude nějaká studentka, která na sobotu odjíždí k rodičům, tak tady bude mít pár hadříků a ty se vždycky někam vejdou.“

„A co stůl? Je malý, akorát na počítač.“

„Stejně chodíte domů až večer. Když si počítač přes den dáte někam stranou, může se na tom stole ta studentka klidně učit.“

„Myslíte denně přenášet počítač i s monitorem? To vážně nejde. Poslyšte, vždyť tohle všechno znamená podstatné snížení komfortu bydlení,“ nedala se Jarka. „Kolik byste mi slevila?“ obrátila se k paní Vaněčkové. Ta zabloudila pohledem ke svému příteli a tím Jarce jen potvrdila domněnku, že tenhle nápad nepochází z její hlavy.

„Hm, víte, bydlíte tady už tři roky, teda vlastně přes tři roky, a furt za stejnou cenu. A ona de elektrika nahoru, teplo taky a voda taky,“ vložil se do toho Fanouš.

Jarka ho ignorovala a dál se obracela k paní Vaněčkové.

„Takže vy chcete, aby každá z nás platila tolik, co teď platím já? Za tuhle cenu to žádná studentka nevezme,“ pronesla přesvědčivě. „Berte to tak, že pronajímáte pokoj, a zvažte cenu, kterou za něj chcete dostat. K tomu připočítejte odhadovanou spotřebu elektriky a vody podle počtu osob, což už není výdělek, ale pokrytí nákladů. Za tenhle pokoj je dvojnásobek toho, co platím, jednoduše moc, to vám nikdo nedá. Podívejte se do inzerátů do novin a uvidíte, jaké jsou ceny.“

„No dobře,“ ustupovala paní Vaněčková, „ale o polovičku víc bych klidně mohla dostat.“

„Dva lidi mají větší spotřebu, takže by to bylo ještě o něco míň.“

„Minimálně osm stovek navrch,“ pokýval hlavou Fanouš. „Tak nějak bych to viděl.“

„Spíš tisíc,“ přisadila si paní Vaněčková. „To by tak byla zhruba naše představa. Mysleli jsme si, že byste se o to mohly s tou studentkou podělit, pak byste vlastně měla opravdu slevu.“

„A když se nebudu chtít podělit, tak mám jednoduše o osm stovek dražší podnájem. Je to tak?“

„No… říkala jsem těch tisíc.“

Jarka se dostávala do varu.

„Paní Vaněčková, těch tisíc snad bylo v případě, že by vodu a elektriku spotřebovávali dva lidé, ne?“

„Já myslím, že osm by šlo,“ zahrál si Fanouš na granda.

„A od kdy byste si to zvýšení představovala?“

„Až od ledna. Ten prosinec už necháme tak…“

„Už od ledna? Vy mi nedáte ani měsíc na rozhodnutí, jestli to přijmu, nebo se odstěhuju? Myslela jsem si, paní Vaněčková, že jsme spolu vždycky jednaly solidně. Copak to najednou neplatí?“

„Jenže ona má vlastně od Nového roku být ještě navíc zdražená elektrika,“ blekotala paní Vaněčková.

„To se ví už dost dlouho. A dneska je šestého prosince. Víte, upřímně řečeno, ta cena, kterou jsem tady platila, mi připadala dost vysoká na to, že se dělíme o sociální zařízení a není tu takové soukromí, jaké by bylo dejme tomu v pronajaté garsonce. Ale říkala jsem si, že bydlím koneckonců u slušné paní a že možná, až tady budu déle a vy poznáte, že vám tu nic neničím, nepřetápím v pokoji ani si v koupelně nic neperu, tu cenu ještě přehodnotíte. Ale ve snu by mě nenapadlo, že ji přehodnotíte směrem nahoru. No, nevím, dvě studentky by asi byly problematičtější nájemnice, ale to už není můj problém. Podívejte, dohodněme se tak, že do konce roku vám dám vědět, jestli to zvýšení ceny akceptuju, a pokud ne, do konce ledna se odstěhuju. Vy tak budete mít měsíc na to, abyste našli někoho jiného. Takhle to bude nejrozumnější a z obou stran nejsolidnější, co říkáte? Můžeme se tak domluvit?“

Paní Vaněčková znovu vrhla kradmý pohled na Fanouše. Pokrčením ramen jí dal najevo, že se od rozhodnutí distancuje.

„Tak jo,“ povolila.

„Dobře, do konce roku vám řeknu,“ uzavřela Jarka. „Dobrou noc,“ rozloučila se chladně a opustila bez otálení obývák.

Ve svém pokoji se vysíleně spustila na válendu. Hm, to tedy má o čem přemýšlet.

Tenhle podnájem byl její asi už šestý v pořadí a ona se bláhově domnívala, že bude tím posledním. Když teď konečně vydělává, chtěla si co nejrychleji našetřit na vlastní bydlení. Jistě, teď by měla na to, aby si pronajala garsonku, jenže proč by měla měsíc co měsíc strkat velké peníze na pouhý pronájem? Nic by neušetřila a vlastní bydlení by nezískala. Raději volila menší komfort v bytě s cizími lidmi, jenže to, co po ní chtějí teď, by už málem pokrylo i samostatnou garsonku. Nemůže to akceptovat, pokud se nemá připravit o šanci na svůj vlastní byt. Musí zase do nějakého zatuchlého bytu s podezřelým hygienickým zařízením…

‚Já snad stárnu, nebo co,‘ napadlo Jarku. ‚Tohle jsem vždycky dokázala brát sportovně, a že některé koupelny byly opravdu humus, nemluvě o tom pavlačáku.‘

Pak ji něco napadlo. Adéla…

Zvedla se a vyndala z kabelky mobilní telefon.

„Ahoj, neruším? Tady je Jarka.“

„Ahoj, Jarko, jak se máš?“

Hlas na druhé straně patřil Jarčině spolužačce z knihovnické školy, se kterou se léta neviděla a na niž náhodou před půlrokem narazila v místní pobočce Mahenovy knihovny. Od té doby si příjemně popovídaly pokaždé, když Jarka zavítala do knihovny, a občas si také zatelefonovaly. Ten půlrok byl pro Adélu shodou okolností nabitý novými zážitky, neboť měla čerstvou známost s mužem, jehož si pak v září vzala. Jmenoval se Igor Svojan a vlastnil garsonku v Táboře, kterou půjčil svému kolegovi ihned poté, co se natrvalo přestěhoval k Adéle.

„Ahoj, dík, nestojí to za nic,“ odpovídala Jarka s obvyklou veselostí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záruční list na život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.