TÁŇA KUBÁTOVÁ

SÍŤOVKY

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 50. a 23. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-65-7 (epub)

ISBN 978-80-87805-66-4 (mobi)

Brno, 15. října

Milá Ivano!

Velice ráda bych napravila dojem, který jsem v Tobě asi včera vzbudila. Ke konci našeho povídání jsi byla takový formát, že ač plná svých trablů, upamatovala ses na mé úvodní prohlášení o nanicovatém dni a vytasila ses s otázkou, co potkalo mě. A mně v kontextu toho, cos povídala Ty, najednou došlo, že vlastně vůbec nic hrozného. Jen jsem musela vydržet periodicky, ale naštěstí ne moc často se opakující nudu rodinné sešlosti, a to je vše. Nic, co by se nedalo přežít. Tak se nediv, že jsem se po Tvém starostlivém dotazu jen zasmála a ujistila jsem Tě, že jsem přeháněla a vlastně se nic světoborného nestalo. Až potom, cestou vlakem zpátky, mi došlo, že sis mohla celou věc vyložit tak, jako že Ti oplácím Tvoji naprostou důvěru a otevřenost svojí nedůvěrou a uzavřeností.

Neboj, tak to nebylo. Na důkaz svých slov Ti celý svůj včerejšek popíšu.

Vyrazila jsem z domova celkem brzo, protože jsem si kvůli té oslavě beztak musela veškerou práci popřesouvat – nevím, kdo zavedl ten blbý rodinný zvyk, že narozeniny se slaví v den narozenin a nenechají se na nejbližší sobotu. A pak už jsem se jen musela dokodrcat vlaky až do vašeho města, vystoupit a zamířit k tátovu současnému bydlišti.

Oslava tátových narozenin měla natolik předvídatelný průběh, že kdybych si předem napsala její scénář, mohla jsem jen s tužkou v ruce hezky odfajfkovávat bod za bodem.

Začalo to hned mezi dveřma bytu.

„Jak to zvoníš?“ zpražila mě má drahá sestra, jen co místo táty otevřela vstupní dveře.

Její přísná výtka byla zajisté namístě. Samozřejmě jsem zazvonila přímo trestuhodně. Zatímco náš rodinný signál je jednou dlouze, dvakrát krátce, dovolila jsem si přidat ještě jedno krátké cinknutí.

„Jdeš pozdě, čeká se jen na tebe,“ dodala Zita a od hlavy k patě mě zrentgenovala přísným pohledem. Posléze lehce povzdychla.

„Zase ta ošuntělá sportovní bunda?“ prohodila odevzdaně. „Rifle ani nekomentuju. Nakonec můžeme být rádi, že ze svých dvojích jsi zvolila ty slušnější. Jen pevně doufám, že pod tou bundou nemáš zase ten příšerný černý rolák.“

Pochopitelně jsem měla zase ten příšerný černý rolák. Mám ho ráda a cítím se v něm dobře. A mimochodem, rifle mám celkem čtvery, když nepočítám ty šedé, na kterých se mi rozbil zip. Fuj, prekérní situace to tehdy byla. Ještě teď se orosím, když si na to vzpomenu.

Tenkrát mě pozval na večeři jistý šarmantní bratranec spolužačky Evy. Nebo strejda? Vlastně ani nevím, ale je to jedno. Na večeře s chlapama nechodím. Tedy většinou. Ale měla jsem jeden ze svých zřídkavých záchvatů odhodlání podniknout něco se svým životem, a tak jsem pozvání přijala.

No a večeřeli jsme a večeřeli a u toho pili a pili. Tedy abych upřesnila, alkohol jsem konzumovala střídmě. Akorát jsem pečlivě dodržovala pitný režim a jídlo hojně zapíjela minerálkou. A protože nejsem bezedná nádoba, tekutina shora do mě nalitá občas potřebuje dole vytéci.

Ten Jaromír byl zrovna v nejlepším. Nebo, sakryš, že by se jmenoval Mojmír? Ale to je jedno. Zkrátka právě byl v nejlepším zaníceném líčení návštěvy jednoho divadelního představení. Důležitě odhaloval druhý plán děje a z již řečeného jasně vyplývalo, že s pouhými dvěma plány se autor nespokojil, zatímco já jsem s čím dál větším napětím číhala na skulinku, do níž bych mohla nonšalantně vložit nějakou rozvernou větičku o přepudrování nosu. Pak už jsem na rozvernosti netrvala a po chvíli ani na nose ne, v posledním stádiu jsem už netrvala na ničem, prostě jsem se zvedla, zamumlala něco ve smyslu ‚moment, hned jsem zpátky‘ a drobnými krůčky následovala ceduli s vysvobozujícím nápisem.

A tam, v kýženém soukromí kabinky, se ten zip zasekl. Hned nahoře, samozřejmě. Kdyby popojel o pár pitomých centimetříků, tak bych ty kalhoty už nějak servala, jenže on nee. A držel a držel. Já jsem taky držela a držela a dlouho nebylo jasné, kdo z nás si odnese vavřín vítězství.

Naštěstí, jak stoupala hladinka v mém měchýři, stoupalo i odhodlání a posléze zuřivost, takže k nejhoršímu nedošlo.

Ten pohled, kterým mě dotyčný pán po oněch dlouhých trýznivých minutách sledoval, jak se vracím ke stolu, bych nepřála ani nejhoršímu nepříteli. Což o to, svetr jsem měla naštěstí příhodně dlouhý, takže zející otvor nedovřeného zipu spolehlivě zakryl, jenže jsem si nemohla nepředstavit jeho představy o tom, co všechno jsem v oněch místech asi po celou tu dobu dělala. Bylo totiž zjevné, že nos mám stejně nenapudrovaný jako předtím.

No, každopádně jsme si tohle setkání už nikdy nezopakovali.

Ale teď honem zpátky k oslavě a k tomu, jak mi Zita znectila mou garderobu.

Ostatně soupeřit s jejím elegantním značkovým kostýmkem by se mi nechtělo ani v případě, že bych náhodou zešílela a nějaký podobný si za pár svých měsíčních platů pořídila. Protože bych si určitě vybrala barvu, která mi nesluší, nebo střih, který zdůrazňuje všechny nectnosti mé postavy, případně nevhodný materiál.

U nás v rodině máme totiž rozdělené role tak, že Zita je ta chytrá, úspěšná, krásná a… co to budu vyjmenovávat, prostě dokonalá, zatímco já jsem tam za totálního outsidera. Tudíž ona má vždy pravdu a já se osudově mýlím, a co horšího, mýlím se záměrně, poťouchle a zlomyslně.

Táta mi za můj praktický dárek zdvořile poděkoval, přičemž nad Zitiným se rozplýval blahem. A bylo úplně fuk, že zatímco to ovoce a vitamíny určitě spotřebuje, o nových kožených rukavicích se nic podobného tvrdit nedá. A že jsem ta poťouchlá a zlomyslná, neubránila jsem se zachechtání, když si táta šel slavnostně uložit nové rukavice do šuplíku v předsíni. Jakmile ten šuplík otevřel, vyhrnula se na něj změť čepic, šál a rukavic, přičemž posledně jmenovaných bylo hned několik párů, všechny kožené a všechny zjevně nenošené.

Když jsme tak seděli u jednoho stolu, Zitina vzorná rodinka – tedy natolik vzorná, jak je to možné při přítomnosti dvou puberťáků – Zitin dokonalý manžel, tátova distingovaná druhá žena Ludmila a nakonec impozantní figura našeho táty, který je přímo prototypem moudrého kmeta, připadala jsem si tam jako kukačka v cizím hnízdě. Zastesklo se mi přitom po mámě. Živě jsem si představovala, jak bychom po sobě spiklenecky mrkaly, když táta se Zitou probírali jakýsi detail státního rozpočtu, pak by se ke mně máma naklonila a prohodila by: „Naši ředitelé zeměkoule už zase otřásají světovou ekonomikou.“

Táta je totiž ekonom. Velice uznávaný. Hodně daleko to dotáhl. Také učil na vysoké škole. Jezdil po světě.

Zita je rovněž ekonomka. Rovněž to docela daleko dotáhla, vezmeme-li v úvahu, že už v necelých čtyřiceti šéfuje celému ekonomickému oddělení jisté dost významné pražské firmy. A tak není divu, že zatímco při hovoru těch dvou se společná témata jenom rojí, moje zřídkavé dialogy s tátou zhusta připomínají ten pověstný fórek o třech chlapíkách. V poledne jeden z nich řekne: „Prší.“ Ve dvě hodiny druhý podotkne: „Už ne.“ A třetí se ve čtyři znechuceně zvedne a zahlásí: „Nesnáším zbytečné řeči. Odcházím.“

O dvě tři hodinky později, provázena svou kamarádkou depresí, která mě po rodinných sešlostech navštěvuje pravidelně, jsem kráčela ulicemi a přede mnou byl úkol nějak přečkat dobu do odjezdu zpátečního vlaku. Jasně, mohla jsem přespat u táty a jeho ženy a jet až druhý den, když už mě má drahá sestřička neodvezla do Prahy jejich autem. Jenže mně se v tom bytě nějak zůstávat nechtělo.

Zita mě fakt poněkud nadzvedla, ale to už je holt její přirozenost. Kdyby mě totiž do té Prahy hodila, dorazila bych do Brna ještě v době, kdy tramvaje jezdí častěji než jednou za hodinu. Jenže ona prý slíbila cestou zpátky kohosi z firmy naložit na Zličíně a odvézt jejich směrem. Odpustila jsem si trapně logickou námitku, že cestovat ze Zličína pro mě bude ještě pořád výhodnější než odsud, jelikož mi bylo jasné, že v jejich autě nejsem vítaná. Už kdysi jsem byla totiž poučena, jak hrozně riskují, když mě vezou, protože pojištění sedadel ve firemním autě se vztahuje jen na zaměstnance a nejbližší rodinné příslušníky. Takže jsem se krátce se všemi rozžehnala a vyrazila do ulic.

No vidíš, a nebýt neochoty mé rodné sestry riskovat, že mi budou muset doživotně platit za utrpěnou újmu na zdraví, vůbec bychom se nepotkaly.

Protože venku bylo v tom sychravém říjnovém podvečeru nevlídno, zavrhla jsem myšlenku blíže se seznámit s tímhle pro mě dost cizím městem a začala jsem se ohlížet po nějakém příhodném místečku, kde bych si mohla užít trochu tepla.

Zdálo se mi, že mé nároky by mohla splňovat kavárna, která se octla v mém zorném poli, a tak jsem k ní zamířila.

Asi jsem nechtěně zvolila podnik, který se v téhle části města těšil velké oblibě, neboť jsem záhy zjistila, že ať koukám, jak koukám, žádný volný stoleček tady nevykoukám. Zaváhala jsem. Do podobných veřejných míst nechodím často, a sama už vůbec ne, a tak když už jsem tu kuráž jednou sebrala, nechtělo se mi jen tak ji nechat přijít vniveč a zařadit zpátečku.

Ještě jednou jsem se rozhlédla a při tom rozhlížení jsem uvažovala, je-li společensky přijatelné k někomu si přisednout. Jisté bylo, že nebudu obtěžovat žádnou debatující dvou- či vícečlennou společnost a vyberu si z těch jedinců, co sedí sami. A z nich navíc vyřadím muže, pochopitelně.

Daná kritéria splňovaly dvě osoby. Tou první byla stará paní, která měla na hlavě něco, za co by puberťačka okamžitě vyfásla několik zarachů a pohlavek k tomu, neboť její prořídlá čupřina svítila do dáli svou jasně fialovou barvou.

Zavrženíhodnost této osoby pak byla v mých očích ještě dovršena tím, že držela na klíně tlustého pejska s krátkýma nožičkama, kterého právě svojí lžičkou krmila čokoládovým dortem se šlehačkou.

Druhá kandidátka na moji vzácnou společnost vypadala o koňskou délku nadějněji. Vlasy měla normální barvy a byla zhruba v mém věku. Navíc na abstraktní obrazce snažící se na povrchu stolku činit dojem zaručeně pravého mramoru zírala se soustředěním, které ve mně budilo naději, že by ji nevyrušila ani přisednuvší anglická královna. Vhodnost její blízkosti zpochybňoval jedině fakt, že se právě důkladně vysmrkala. Ačkoliv předevčírem u stupnice G dur kýchal Zdeněk Dolejš tak snaživě, že přitom dvakrát třísknul hlavou o ozvučnou desku mého ubohého pianina, zůstávala jsem doposud zdravá a hodlala jsem v tomto stavu setrvat co nejdéle. Ale co, když už jsem jednou tady…

Na můj dotaz, jestli tam má volno, ta žena na chvíli zvedla oči a přikývla, aby vzápětí pokračovala ve studiu umělého mramoru. Ve chvíli, kdy před ni servírka postavila hrnek s našlehanou bílou pěnou, plynule přeostřila z mramoru na pěnu a já jsem si hbitě objednala. Co jiného, jsou-li kolem mě bacily, než zázvorový čaj?

Jen co jsem se usadila na židličce, zrak mi znovu zabloudil k mé společnici. A zjistila jsem, že její předchozí smrkání asi nemělo vůbec co dělat s nachlazením. Ta osůbka se najednou tvářila tak nešťastně, že se mi až sevřelo srdce. Její čokoládově hnědé oči měly výraz dítěte, které právě objevilo, že svět není plný lásky a upřímnosti, ale naopak zrady a podlosti. Mimoděk se mi vybavila jedna konkrétní scénka z Formanova Valmonta, kdy mladičká Cecile už ví, že ji markýza de Merteuil podrazila, a na Valmontovo naléhání, ať uteče za svým Dancenym, který na ni čeká na smluveném místě, reaguje smutným: „Nečeká.“ Přesně takhle výmluvné byly oči téhle mladé ženy. A já nevím, co mě to najednou popadlo. Já, která nejsem moc kontaktní a cizí lidi zásadně neoslovuju, jsem se na ni účastně podívala a zeptala jsem se jí, jestli mi nechce říct, co se jí stalo.

Promiň, že o Tobě píšu takhle uhozeně ve třetí osobě. Jen jsem chtěla nějak co nejvýstižněji vylíčit, jak se mi celá situace jevila.

Čekala jsem, že se po tom mém gestu stáhneš, ale Tys mě překvapila tím, že jsi ze sebe téměř bez zaváhání začala chrlit svůj příběh.

Zatímco jsem Tě poslouchala, musím přiznat, že se ve mně střídalo hned několik pocitů. Začalo to snad až jistým pohrdavým pomyšlením, co je to za trhlou holku, která je ochotná na potkání vyprávět cizím lidem osobní věci. Jenže jak jsi mluvila dál, mimoděk ve mně rostlo cosi, co by se dalo prohlásit za úctu či obdiv. Zjistila jsem totiž, že i uprostřed těch nepříjemných vzpomínek, v nichž ses octla, sis dokázala uchovat až neskutečnou schopnost samu sebe a celou situaci vidět s jistým nadhledem a své líčení opepřit špetkami nečekaného humoru. A když jsi mi vykreslila obrázek svého bývalého kolegy, co nesnesl Tvé odmítnutí a tak hnusně se Ti pomstil, jak si v nestřežené chvíli stříká ústní sprej do pusy, najednou jsem se neovládla a vyprskla jsem smíchy. Faux pas jak hrom, řeklo by se v kontextu té zraňující události. Jenže Ty ses na mě najednou podívala a rozesmála ses taky.

Já vím, že tímhle nečekaným smíchem to pro Tebe neskončilo a že se budeš svými vzpomínkami drásat i nadále. Ale v dané chvíli jako by ses prostě rozhodla, že si vědomí křivdy udělá přestávku.

Mé řeči o tom, že největší škodu určitě utrpěl ten šéf firmy, co Tě tehdy tak nespravedlivě propustil, byly asi dost banální. Až jsem se styděla, že Ti nedokážu říct něco, co by mělo větší moc nějak účinně Ti ulevit. Tohle jsi přece věděla sama.

Ale Tys mi přesto dala najevo, že jsi mi za má slova vděčná.

Víš, že vlastně až v té chvíli, kdy to bylo venku, jsme si navzájem řekly svá jména? A musím Ti říct, že neznám nikoho, ke komu by se jméno hodilo tak, jako k Tobě. Jméno, ke kterému stačí přidat jedno „k“ a hned je z něj zdrobnělina, přesně vystihuje pocit, který z Tebe mám. Bezelstná, leč tím nemíním hloupá nebo naivní, mladá žena, která vám s takovou důvěrou dává najevo své odhodlání vidět ve vás jen to nejlepší, že se začnete mimoděk snažit, abyste doopravdy nejlepší byli.

No, jestli fakt platí nomen omen, tak teda potěš. Moje jméno pro změnu zdrobňovat ani nejde. Dokonce i máma to vzdala a Sandrušku používala skutečně zřídka, jen když se mé dětské žaly ocitaly kdesi na hranici hysterie. Na konzervatoři mě zkracovali na cizokrajně znějící Sandy, což mi taky nijak zvlášť po chuti nebylo.

Ale to už zase odbíhám.

Přestup v Praze jsem nakonec zvládla, a tak jsem z pražského rychlíku vystupovala jen lehce po půlnoci. Tudíž jsem ještě pořád měla šanci jít spát plus mínus ve stejnou dobu, jako chodím obvykle. Jsem totiž čistokrevná sova. Přečkala jsem i osamělý noční návrat do svého domova, což byla asi nejhororovější část celé akce, protože jsem srabík, a zakrátko jsem si už lebedila v peřinách.

Jenže mi místo spaní šrotovalo v hlavě, jak bylo naše setkání zvláštní a neobvyklé. Já moc kamarádek nemám, jen se sem tam potkám s nějakými spolužačkami ze školy, nejčastěji s onou Evou, co mi dohazovala svého bratrance. Ba ne, strejda to byl. A najednou jsem si s cizí holkou kdesi málem na druhém konci republiky sedla natolik, že jsem měla zakrátko pocit, jako bychom se znaly odmalička. Bé, proč jenom nebydlíš blíž?!

Zdálo se to jenom mně, nebo jsi to tak vnímala taky? Asi ne, co? Když jsem Tě tak odmrskla s tím povídáním o sobě. Ale tohle jsem Ti už snad vysvětlila. Tedy doufám. Ale pokud mi nezavoláš ani nenapíšeš, je mi jasné, že si za to můžu sama.

Vlastně jsem Ti chtěla původně raději brnknout než smolit tenhle elaborát, který možná nakonec kvůli své boubelatosti ani neproleze drátama. Jenže za chvíli mi začíná hodina – tos asi uhádla, že mám cosi společného s hudbou a učením. A právě jsem zjistila, že mám kredit v mobilu akorát na to, abych si zavolala sanitku, kdyby mě při svérázné interpretaci Maláskovy Adélky jistým Péťou Kropáčkem ranila mrtvice. Proto Ti radši píšu, ale teď už musím končit, protože Kropáček zvoní za dveřmi.

Drž mi palce, ať to oba ve zdraví přežijem.

Sandra

Vejmary, 16. října

Milá Sandro,

Tvůj báječný mail mě vzpružil na duši skoro stejně jako před pár dny Tvá osobní blízkost. Když jsem četla o tom, jak jsi vnímala neobvyklost našeho setkání, jako bys mi mluvila přímo z duše. Také jsem úplně cítila, jak jsme naladěny na stejnou vlnu. Opravdu si nemysli, že o svém fiasku vyprávím na potkání. Ostatně ono ani není moc komu. Žiju tady sice celkem společensky, ale žádné důvěrné kamarádky, natož kamarády, tu nemám. Vejmary nejsou mým rodným městem, proto tady žádní známí z mého dětství ani studentských let nežijí. Pocházím z Olomouce a když mi bylo sedmnáct, naši se přestěhovali za lepší prací do Prahy. Musela jsem kvůli tomu vyměnit jeden gympl za druhý, ale nebylo to tak strašné.

Těsně poté, co jsem nastoupila na vysokou školu, moji rodiče bohužel tragicky zahynuli. Nechci se rozepisovat, jak to pro mě bylo hrozné, ostatně je to už dávno a nezbylo mi nic jiného než se s tím nakonec nějak vyrovnat. Naštěstí jsem měla dědečka s babičkou. Ti už nějakou dobu vlastnili ve Vejmarech domek po dědečkově strýci a jen co skončili s prací a odešli do důchodu, nadobro se tam přestěhovali. Jezdili jsme k nim ještě s našima a po tom neštěstí jsem tam zajížděla mnohem častěji než dřív, protože ti dva starouškové byli jedinými mými příbuznými, kteří mi zůstali. Oba moji rodiče totiž byli jedináčci a jedináček jsem také já.

Když jsem skončila vysokou školu, nastoupila jsem jako programátorka do té konzultantské firmy, o které jsem Ti vyprávěla. Tehdy byl jejím majitelem otec toho nynějšího a firma byla mnohem menší. Jak se postupně rozrůstala, postupovala jsem tam přes funkci šéfové jedné programátorské skupinky až k té nejvyšší možné pozici, tedy k vedoucí celé programátorské divize.

Bylo mi devětadvacet a byla jsem do té funkce jmenovaná asi tak dva měsíce, když firmu převzal nový majitel, mladý Jan Malát. Tedy mladý… bylo mu tenkrát pětatřicet a za sebou měl kromě několika zahraničních praxí ve věhlasných konzultantských firmách také vlastní úspěšné podnikání, které ale ukončil, tedy výhodně prodal, když jeho otec odstoupil z vedení naší firmy. Ačkoli převzal firemní strukturu po otci tak, jak byla, neudělal to zcela samozřejmě. Všechny šéfy divizí si pořádně prověřil a byl odhodlán sesadit každého, kdo by se mu nezdál na tu funkci dostatečně vhodný. Při tom prvním pohovoru jsem, jak asi chápeš, měla hodně malou dušičku. Ze všech členů vedení jsem byla nejmladší, a navíc jediná žena, a obávala jsem se, abych mu na tu funkci nepřipadala nedostatečně zralá a zkušená.

Ale palbou jeho otázek jsem proplula bez šrámů pod čarou ponoru a zdálo se, že mé další kariéře nebude stát nic v cestě. Jenže o rok později… ale to jsem Ti vyprávěla. A Ty máš pravdu, když píšeš, že Ti bylo jasné, že tím naším společným smíchem si mé patlání v pocitech křivdy jen udělalo přestávku.

Večer jsem samozřejmě vůbec nemohla usnout. Pořád jsem si přemílala v hlavě, jak mi to ti dva muži mohli udělat. Navzájem se tehdy moc nemuseli, nicméně Malát Hanzelku respektoval coby schopného šéfa obchodní divize a Hanzelka byl k Malátovi někdy až přehnaně servilní. Prostě to byl takový slizoun odporný. Ten ústní sprej, to byla jen jedna z věcí, které na něm byly odpuzující. Další byl třeba ten fakt, že když byl zamyšlený a přestal se hlídat, zaníceně se šťoural prstem v uchu. Když pak do téže ruky vzal doklady, které mi chtěl předat, dávala jsem dobrý pozor, abych se jich dotkla jinde než tam, kam sahal on. Jeho zájem o mě se datoval ještě do doby, kdy firmu řídil starý pan Malát, ale s příchodem jeho syna jako by ještě zintenzívněl. Přitom jsem mu nedávala absolutně žádné naděje. Víš, Sandro, mockrát jsem se zamýšlela nad tím, jestli jsem ho tenkrát měla šanci odmítnout nějak méně razantně, než jak jsem to udělala, a jestli jsem se tedy nemohla vyhnout tomu, že mě začal nenávidět až tak hrozně, aby pojal úmysl mě zničit. Ale opravdu jsem nevymyslela, jak jinak reagovat na tak drze obscénní doteky, které si ke mně dovolil.

Že se Hanzelka projevil jako podlá svině, to bych tedy na základě svých předchozích zkušeností ještě pochopila. Nechápu ale chování Maláta. Samozřejmě jsem neměla důkaz, že ten inkriminovaný mail z mého počítače poslal právě Hanzelka, a proto jsem si nemohla dovolit vyslovit své podezření nahlas. Ale copak Malát nemohl aspoň vzít v úvahu, že jsem nikdy předtím neudělala nic, co by firmě uškodilo, a že jsem všeobecně považována za úzkostlivě čestnou osobu? Nemohl se alespoň trochu zarazit, když jsem mu přísahala, že jsem ten podraz opravdu neudělala? Jemu zkrátka stačilo, že ajťáci vypátrali z archivu, že ten dokument odešel z mojí mailové schránky a že krátký průvodní mail obsahoval mé iniciály, a už nepotřeboval vědět nic dalšího.

Ach jo, a už zase opakuju své litanie, ačkoliv jsem Tě jimi tak dlouho krmila osobně. Ale neboj, já se umravním. Vlastně jsem v poslední době žila docela fajn život. To jen ta cesta do Prahy a setkání na ulici s Malátem mi ho na chvíli trochu rozčechraly. Kdybys viděla ten jeho chladný pohrdavý pohled, když postřehl, kdo to kráčí proti němu!

Ale dost už.

Z Tvého mailu jsem neomylně vydedukovala, že jsi paní učitelka hudby, ještě dřív, než jsi to uvedla. No páni! Zírám a smekám klobouk. Já se svým hluchem bych mohla z hudební produkce provozovat tak nanejvýš halekání „hoří“.

Milá Sandro, tento mail píšu na pokračování. Musela jsem ho nechat rozepsaný, protože jsem měla neplánovanou pracovní schůzku. Tys mi mezitím volala a obávám se, že má odezva do telefonu v Tobě vzbudila dojem, že o komunikaci s Tebou nemám pražádný zájem! Omyl, velký omyl! Jenže ve chvíli, kdy jsi volala, jsem měla před sebou popuzeného zákazníka, který trval na svém, že zadání programu formuloval úplně jinak, než jak jsem mu ho vyrobila. Určitě uznáš, že za těchto okolností nebyl ochoten tolerovat mé plkání s kámoškou, ačkoliv už dávno bylo po jakékoli rozumné, ba i dost nerozumné pracovní době.

Vlastně mám pocit, že jsme se v té kavárně ani nedostaly k povídání, co teď přesněji dělám. Budu se tedy muset chtíc nechtíc vrátit k oné staré křivdě. Malátovi tehdy nestačilo, že mě na hodinu propustil. Když jsem si v Praze sháněla nové místo a zajímala se o pozici odpovídající té, kterou jsem měla u Maláta, postaral se o to, aby mě nikdo nepřijal. Do zápočtového listu mi totiž napsal tentýž důvod ukončení pracovního poměru, jaký mi sdělil ústně, což, pokud to nevíš, způsobí, že se z Tebe stane nežádoucí osoba pro každého jen trochu opatrného zaměstnavatele. Navíc přitom ztrácíš nárok na podporu a můžeš se tím pádem jít oběsit. Výsledek hledání podobné práce, jakou jsem měla předtím, byl tedy, jak jistě chápeš, vždy jasný. A když jsem slevila a hledala normální programátorské místo, všude mi říkali, že při tom šéfování jsem určitě už z programování vypadla a čerstvým neopotřebovaným absolventům bych už nedokázala konkurovat. Beztak si nejsem jistá, jestli i to nebyla jenom výmluva a pravým důvodem nebyl ten můj cejch. Nakonec jsem jen tak z náhlého popudu zkusila hledat místo ve Vejmarech a jejich okolí, protože jsem tady pořád měla ten domek po babičce a dědovi, kteří už bohužel nežijí. A vida. Přímo ve Vejmarech se našla jedna menší softwarová firmička, která mi dala šanci. Pracuju pro ni dodnes a troufám si říci, že její majitel nijak nelituje, že se s tou prašivou ovcí rozhodl spolupracovat. Ten brblavý zákazník mě sice nejprve vykolejil – od té události přede dvěma lety jsem vyklepaná pokaždé, když dojde k nějaké nepříjemnosti ohledně mé práce, protože jsem na vlastní kůži poznala, jak snadné je octnout se bez zaměstnání. Ale pak jsem si uvědomila, že je to všeobecně známý potížista, se kterým se utkal snad už každý z mých kolegů. A navíc jsem na něj vytáhla smlouvu, kde bylo zadání formulováno naprosto jasně a hovořilo v můj prospěch. Mimochodem, kromě programování mám ještě jeden zdroj obživy, ovšem i tak bych o ně nerada přišla. Ale o tom až zase příště.

Jestli se Ti tedy zdálo, že jsem do telefonu neosobní, až komisní, moc mě to mrzí a honem ten mail dopisuju a vše Ti vysvětluju a kvapem posílám, aby nedošlo k mýlce.

Jsem si vědoma, že ten můj pamflet je psán děsně chaoticky a budeš mít problém se v něm vyznat, ale než bych se v něm začala šťourat a vnášet do něj logiku, radši ho odešlu hned, ať víš, jak na tom my dvě spolu jsme.

Moc Tě zdraví Tvá (doufám, že pořád ještě) spřízněná duše

Ivana

Brno, 20. října

Milá Ivano!

Moc děkuju za milý mejlík!

Velice mě potěšilo, že jsi mi objasnila to nedorozumění s tím mým nevhod načasovaným telefonátem.

Je zajímavé, když si člověk předem vykonstruuje nějakou domněnku, jak mu do ní náhle všechno krásně zapadá. A já jsem si vykonstruovala, že o naše dopisování nemáš ani ten nejmenší zájem. Zdálo se mi, jako by Tvé zdvořilé telefonické sdělení, že se určitě ozveš, bylo jen takovou tou frází, kterou člověk použije, aby se vyhnul nutnosti něco vysvětlovat. Mimoděk mě napadlo, že přesně takhle to dělají hrdinky v druhořadých amerických filmech, když se po prohýřené noci probudí v posteli vedle někoho, koho předtím stoprocentně nikdy v životě neviděly. Nahážou na sebe svršky a vyplují z toho cizího bytu se slovy „zavolám ti“.

Přitom je divákovi jasné, že ať už si ti dva v noci vyměňovali cokoliv, telefonní čísla to určitě nebyla.

A tak mě moc potěšilo, když se celá tahle záležitost vysvětlila. Jen mě mrzí, že jsem Ti při svém hovoru nemohla na dálku poslat trochu víc pozitivní energie, abys z toho potížisty nebyla tak vynervovaná.

Procházím Tvůj mail a nic nelogického v něm nespatřuji. Vlastně jsou mi teď všechny důležité body z Tvého života úplně jasné.

Naprosto mě zděsilo, jak snadno se může stát, že z Tebe zaměstnavatel může takto udělat nežádoucí osobu, ba přímo prašivou ovci. A říkám si, Ivano, jestli sis to měla nechat líbit. Copak neexistovala šance, že bys u soudu obstála, kdyby ses proti tomu propuštění ohradila? Já vím, důkazy hovoří proti Tobě, ale žádný z nich není přímý. Co kdyby se někdo zeptal v té firmě, jestli je neudivilo, že se u nich náhle ocitl ten dokument, aniž ho čekali? Ačkoliv, pokud na jeho základě ten konkurz vyhráli, tak by asi zatloukali, co?

Z Prahy jsi tedy odešla před těmi dvěma lety a bydlíš v domku po prarodičích. Pražský byt jsi nejspíš pronajala nebo prodala a máš v úmyslu natrvalo zůstat ve Vejmarech, je to tak? Moc bych Ti přála, abys tam postupem času našla nové přátele a pochopitelně i nějakého toho nejbližšího člověka na společnou pouť životem. Někomu se to prý občas povede.

Je mi velice líto, že jsi už ztratila i dědečka s babičkou. Moc dobře vím, co to je přijít o tu vůbec nejbližší osobu svého života.

Tou nejbližší osobou, kterou jsem kdy ve svém životě měla já, byla moje máma.

Naši rodiče svou přízeň rozdělili mezi dcery spravedlivě, i když, jak o tom teď uvažuju, ne až tak docela. Máma nás bezmezně milovala obě, ovšem táta dělal zřetelný rozdíl.

Zatímco Zita se povahou povedla celá po tátovi a už od raného dětství jej těšila svými ekonomickými vlohami, já jsem zdědila po mámě její umělecké sklony. Naopak, pokud šlo o fyzično, Zita dostala do vínku mámin kulatý obličej a kudrnaté vlasy a já prý jako bych z oka vypadla tátovi. Tedy, pravda, v dospívání se začaly projevovat jisté drobné odchylky, ale nos mám celý po něm a dokonce prý i tvar rtů. To alespoň tvrdí Zita, a občas poněkud popuzeně. Náš táta má totiž na chlapa až možná trochu moc jemné rysy a malý nos, zatímco u mamčiných předků se na nosech rozhodně nešetřilo. Vzpomínám si, jak v pubertálním věku na sebe Zita zavile hleděla do zrcadla a mezi zuby cedila cosi ve smyslu: „To není ksicht, to je rýsováček!“

Vzhledem k výše uvedenému věkovému rozdílu jsem tehdy její stížnosti jaksi nechápala. Pro mě to byla dokonalá velká sestra, která byla vždycky chválená a vždycky vzorná.

Nechci být nespravedlivá, zažila jsem taky pochval nečítaně, i když všechny vždycky pocházely od mámy. Jenže málem každá z nich byla opepřena tátovým zlehčujícím dodatkem. A vlastně ani nemusel nic říkat. Stačilo, když máma po svém sdělení, jak mě zase chválili v hudebce, vyzvala tátu, aby ji v tom chválení podpořil. Jeho „no jó, dobrý“ obsahovalo vše, co si táta o celé té mojí hudbě myslel. A co, kdyby zaznělo, by vypadalo asi takhle:

„Kdyby to dítě, místo aby se nechávalo předvádět jako cvičená opička, víc máklo v matematice, tak by to i při té své přitroublé palici aspoň na tu dvojku dotáhnout mohlo!“

Kdepak, mé sklony byly podle táty odmalička zavrženíhodné. Zatímco Zita už v mateřské školce vyhandlovala s o rok starším uličníkem vypsanou propisku za balíček nových a nepoužitých žvýkaček, já jsem nikdy na ničem nevydělala, a ještě navíc jsem ve čtvrté třídě potupně pozbyla celou mzdu za školní vystoupení.

Bylo to tenkrát mé první setkání s osobou, která se nejčastěji označuje přívlastkem „voprsklá“. Nedaleko školy se totiž usídlili kočovní kolotočáři. Dbalí zákona o povinné školní docházce poslali své děti do nejbližší školy. Dneska vlastně už docela chápu, že dítě, které se má co čtrnáct dnů sžívat s jiným kolektivem a permanentně musí snášet kradmé a často pohrdavé pohledy „starousedlíků“, nemůže být zákonitě žádná citlivka. Ale vysvětlete to ukřivděné čtvrťačce!

Tu holku posadili do lavice přede mnou. A když mi o velké přestávce naše kantorka předala onu výše zmíněnou mzdu v podobě tabulky čokolády, neprodleně jsem čokoládu vybalila a nabídla svému okolí. Má sousedka i holky za mnou si způsobně odlomily čtvereček a poslaly pamlsek dál, stejně tak učinila i holka přede mnou. Pak čokoláda doputovala ke kolotočářce. Ani neřekla dík, celý zbytek čokolády suverénně sbalila a v rekordním čase sfutrovala. A já, ohromená něčím, s čím jsem se doposud nesetkala, jsem se nevzmohla na sebemenší protest. Jen jsem polykala sliny, protože sama jsem si té dobroty ani nelízla, a také slzy lítosti a bezradnosti.

„Ty jsi blbá!“ komentovala ten večer moji stížnost Zita. Táta nekomentoval, ale ani nemusel. Nikdy nikdo se neuměl tak skvěle vyjadřovat beze slov jako právě on.

Zato u mámy jsem našla zastání. A kde se vzala, tu se vzala, našla se i potají podstrčená čokoláda, která moji bolístku rychle zahojila.

Ach jo, naše máma… Ale o tom až zase někdy jindy.

Zbytek týdne u mě proběhl celkem v poklidu. O víkendu jsem jako protiklad pošmourného podzimního šera namalovala obrázek letního koupání u rybníka. Dvě baculaté postavičky si tam lebedí na dece, třetí kouká z vody a všude kolem je bujná veselá zeleň. Z obrázku čiší optimismus a přívětivá nálada. Tedy říkám já. I navzdory tomu, že přesně vím, co by řekli táta nebo Zita: naivní líbivá pitomost bez jakékoliv umělecké hodnoty.

Je fakt, že v dětství jsem nevěděla, co dřív. Jestli hrát na klavír, malovat, chodit na akrobatický rokenrol nebo psát do školního časopisu. Jenže by byl omyl myslet si, že jsem byla geniální dítě, všestranně nadané. Byla jsem totiž hned v několika věcech tak trochu nad průměrem, ale v ničem na špičce. Zato mě všechny tyhle činnosti nebetyčně bavily. Na konci základní školy jsem neměla až do poslední chvíle před uzávěrkou přihlášek jasno, jestli chci na výtvarnou školu, nebo radši na konzervatoř.

„Když už nemůžeš kvůli matematice na gymnázium,“ nabádal mě táta, „tak běž aspoň na střední pedagogickou. Učitelka v mateřské školce je na rozdíl od hudebnice nebo výtvarnice aspoň jakés takés solidní povolání, které tě bude schopné uživit. Jak se chceš uživit tím svým klavírem nebo čmáráním? Pamatuj si, že kdo dělá všecko, jako ty, nebude nikdy nic dělat pořádně. Ten, kdo má opravdový talent, naplno propadne jenom té jedné jediné věci a nelítá jak zběsilý od jedné k druhé.“

Kdybych neměla tak bezmeznou oporu v mámě a celoživotní zkušenost, že táta nikdy nic, co dělám já, nebere vážně, možná bych se nad jeho slovy zamyslela. I když… beru zpět. V patnácti? Není pitomějšího tvora než životem nedotčená patnáctka, která má představu, že stačí kývnout a svět jí bude ležet u nohou.

Jasně, táta měl pravdu. Nicméně svého rozhodnutí přesto vůbec nelituju.

Na konzervatoři jsem si ke klavíru přidala i kytaru a oběma nástrojům jsem věnovala spravedlivou pozornost. Studovala jsem celkem bez problémů, jenže jsem si brzy uvědomila, že nikdy nebudu ničím víc než solidním hudebním řemeslníkem. Měli jsme v ročníku několik zářivých talentů, vedle kterých jsem si chtíc nechtíc musela přiznat, že v tomhle oboru mi nebylo dáno vyniknout. A tak jsem své hudební vzdělání ukončila maturitou a o vysoké škole jsem ani neuvažovala.

Ona výše zmíněná všestrannost mě nakonec uchránila před zatrpklostí z neuspokojených ambic. Já jsem vlastně ani žádné obrovské hudební ambice neměla. Nesnila jsem o tom, jak jezdím koncertní turné a tleskají mi vyprodané sály, nesnila jsem ani o stálém angažmá v nějakém věhlasném hudebním tělese. Bylo mi totiž jasné, že bych musela být hudbou posedlá a obětovat jí celý svůj život. Jenže to ne, to jsem nechtěla. Chtěla jsem, aby do něj nadále patřilo i všechno ostatní, co mě baví a co mi přináší radost.

Mým prvním zaměstnáním, na které kupodivu docela ráda vzpomínám, bylo hraní na klávesy v krematoriu. Ano, byly časy, kdy se tam hrávalo živě.

Ten uspokojivý pocit, když jste denně na poslední cestě doprovodili řádku nejlepších lidí! Žádné jiné jsme totiž nikdy nepohřbívali. Všichni byli hodní, obětaví a úžasní, až člověk málem propadl panice, že se jejich odchodem silně zvyšuje koncentrace lumpů a podrazáků v tom nebezpečném světě vně přívětivé útulnosti obřadní síně.

Posléze se ukázalo, že kupodivu nejsem tak ekonomicky tupá, jak se všichni kolem mě včetně mě samotné domnívali. Troufla jsem si totiž opustit jistotu každodenního přísunu nebožtíků a vydat se na dráhu soukromé učitelky hudby. Nejenže jsem neskončila hladová pod mostem, ale názorně jsem dokázala, že touhle činností se dá vydělat natolik, že člověk občas může namazat na chleba i máslo, včas zaplatí plyn a neodpojí mu elektřinu. A když se zadaří vedlejší kšeftík ve formě záskoku u klavíru v baletní přípravce, dokonce se může od hlavy k patě skvěle oháknout ve značkové vietnamské tržnici.

Když to teď po sobě čtu, ani si netroufám odhadnout, jak mě po tom mém chaotickém seznamovacím blábolu vlastně vidíš.

Je mi jasné, že v tomhle případě hodně záleží na úhlu pohledu. Pro pesimistu jsem totální životní ztroskotanec, taktak přežívající ve starém omšelém domečku po babičce, který nutně potřebuje totální rekonstrukci. Navíc ztroskotanec, který nemá partnera, protože ten od něj už před pár lety utekl.

A jak se na to dívá optimista?

Domeček je skvělá věc. Nedovedu si představit takové sousedy v paneláku či jiném bytě, kteří by byli ochotni několik hodin denně snášet břinkání mých žáčků do kláves, a to ani v případě, že by náhodou nehráli falešně.

A co se týče mého ztroskotaného manželství, stejně za moc nestálo. Kdepak, Leoš mi rozhodně srdce nezlomil. Ani nemohl. To už se totiž pár let před ním povedlo někomu jinému…

Tuhle komnatu ale otvírat nebudeme, souhlasíš?

Moc a moc Tě zdravím a těším se na další Tvoje písmenka.

Sandra

Vejmary, 25. října

Milá Sandro,

čím dál tím víc zírám, jak moc toho my dvě máme společného. Představ si, že bych se stejně jako Ty mohla prohlašovat za rozvedenou, protože jsem několik let žila s jistým chlapíkem v partnerském vztahu, který jsme oba (aspoň jsem si to myslela) brali stejně vážně, jako kdybychom na sebe ten papír měli.

Nastěhoval se ke mně, tedy do bytu po rodičích, ještě na vejšce. Velkou roli v rychlosti, jakou jsme se dali dohromady, hrál fakt, že jsem se po ztrátě rodičů cítila hrozně osamělá a tu osamělost mi nedokázaly zahnat ani návštěvy vejmarských prarodičů. Byli sice úžasní, ale přece jen generačně úplně jinde. Až teď je mi jasné, že ta osamělost způsobila, že jsem notně slevila ze svých ideálů a ze svých nároků, když jsem si s tím člověkem začala. Hned při prvním setkání jsem tušila, že na něm cosi nehraje. Ale hodně toho naopak hrálo. A tak jsem tohle primární tušení, které se proměnilo v občasné podprahové varování, zcela plánovitě zadupala do země. Ten chlap byl typický exemplář velkohubého macha, který má takovou spoustu báječných plánů, že kdyby uskutečnil jen desetinu z nich, stane se veleúspěšným, ctěným a dobře zabezpečeným občanem. Problémem ovšem bylo, ale to jsem zjistila až nějakou dobu poté, co jsme spolu bydleli, že neuskuteční nikdy nic. A že, pokud se o nějaké uskutečnění přece jen pokusí, musí ten pokus jaksi vždycky financovat někdo jiný. Už na vejšce jsem chodila na pár hodin denně do Malátovy firmy a jen co jsem začala vydělávat, krmila jsem ty jeho chiméry v podstatě jen já sama. Řádné zaměstnání by jej totiž brzdilo v rozletu, proto se jím nikdy nehodlal nechat spoutat.

Dokud jsem byla zaslepená láskou, nechala jsem si toho líbit neuvěřitelně moc. Ale jak mi postupně ty šupiny z očí padaly, začala jsem se cukat, rebelovat, oponovat mu. A to bylo něco, co rozhodně nehodlal trpět. Začal s docela festovním psychickým terorem. Ruku na mě nevztáhl, to tedy rozhodně ne, protože si byl velice dobře vědom, že za tuhle mez bych v žádném případě nešla. Ale začal mě shazovat. Byla jsem nešikovná, hloupá, nepraktická a dost ošklivá, takže bych měla být vlastně hrozně vděčná osudu, že jsem nezůstala stará panna a našla jsem někoho, kdo byl ochoten veškeré tyto mé fatální nedostatky překousnout. Jak jsi už výstižně napsala, Sandro, někdy jsem tak bezelstná, až jsem blbá. Zkrátka jsem mu dost dlouho ty jeho řeči baštila. Opravdu jsem se cítila jako ta nejošklivější a nejnemožnější ženská pod sluncem, ač jsem měla práci, kde mi to šlo a kde mě často chválili. Opravdu jsem si byla jistá, že nemám vkus, co se týče oblékání, že ani mé vaření není nic moc, neboť sice talíř pokaždé vždycky málem vyblízal, ale nikdy nepochválil. A opravdu mi bylo jasné, že když nesnáším jeho kamarády a oni mě, je chyba výhradně ve mně. Zřejmě ale přece jen nejsem ten správný terč pro teroristu, protože jsem tohle martýrium snášela jen něco víc než dva roky, když odhadnu, že začalo asi tak dva roky po našem sestěhování. Jak si tedy lehce spočítáš, ke krizi, či vlastně katarzi, došlo zhruba po čtyřech letech soužití. Ten den si přesně pamatuju. Ve firmě mě tehdy povýšili na šéfovou jedné skupinky programátorů. Přišla jsem domů, že to oslavíme, načež mě místo gratulací čekaly řeči ve stylu:

„No bóže, jsi tam služebně nejstarší, protože se rychle rozrůstáte a ti ostatní jsou ještě ve zkušební době. Až se tam zapracuje nějaký šikovný kluk, zase ti to šéfování seberou, a ještě s ostudou, protože ty nejsi schopná ani podpořit vlastního partnera v jeho podnikání, tak jakou bys mohla mít autoritu u podřízených? A poslouchej, jak že je starý ten majitel firmy? No dobře, šedesátka, to je docela dost, ale takové známe. Vilný stařík si myslí, že když tě takto vyzdvihne, necháš ho šáhnout na kozy a později určitě i jinam. Ne že bys s tou svojí figurou a s kravskýma očima byla nějaké terno, ale stařík si už beztak moc vybírat nemůže. V tom věku je ochotný skočit na cokoli. Tak nechápu, co tu chceš slavit. Aspoň že ti přidají na platu. Doufám, že ti přidají. A kolik ti přidají?“

V té chvíli veškerá ta nahromaděná příkoří bouchla jako přetlakovaný kotel. Od plic jsem mu řekla všechno to, co jsem si až do té doby říct netroufala, a ta moje řeč ho tak vykolejila a posléze rozčílila, že se zachoval zkratovitě. Naštěstí. Ten zkrat totiž spočíval v tom, že si sbalil svoje věci, klíče od bytu mi hodil pod nohy a s řevem o blbé krávě zmizel z bytu. Dodnes nevím, co bych dělala, kdyby se šprajcl a nechtěl slyšet ani o rozchodu, ani o vystěhování z bytu. Stejně jsem se pak ještě nějaký čas bála, aby se nechtěl vrátit, protože mi bylo jasné, že jeho brácha, který byl snad ještě větší hochštapler než on, ho dlouho ve svém malém bytě trpět nebude. Nakonec se vše vyvinulo tak, že se mu podařilo oblbnout jinou chudinku a v rekordním čase se k ní nastěhovat. Je mi jí upřímně líto. Když jsem po čase šla ověřit, jestli se z mého bytu odhlásil, měl už trvalé bydliště napsané u ní a snad Ti ani nemusím říkat, jak se mi ulevilo. Každopádně se mnou ten rozchod hodně zamával. Ani ne proto, že bych ho ještě milovala. To by snad ani nebylo možné, když už jsem růžové brýle dávno odložila. Ale proto, že jsem byla šokovaná, jak lehce jsem se nechala tak katastrofálně nevhodným chlapem zblbnout. A kromě toho, ať jsem chtěla, nebo ne, pod kůží mi uvízla spousta jeho shazovačných výroků. Například od té doby pokaždé, když mě někdo pochválí, že dobře vypadám, automaticky mi naskočí myšlenka, co asi tou zjevně nepravdivou lichotkou ten dotyčný sleduje, a vůbec nejsem ochotná věřit, že svá slova myslí vážně.

Bez partnera jsem už pět let (zřejmě sis dávno stihla z mých informací vypočítat, že je mi dvaatřicet) a ještě pořád jsem se nezbavila té nedůvěry. Jednak k mužům jako takovým a jednak k mé vlastní schopnosti rozpoznat mezi těmi několika muži, kteří o mě projevili zájem, toho skutečně kvalitního. Proto považuju za bezpečnější žít sama, i když to nikdy můj životní program nebyl. Samozřejmě jsem jako všechny holky vždycky snila o milém mužíčkovi a dětičkách, jenže probuzení do reality ty mé sny dost brutálně pošramotilo a možná odehnalo navždy.

Jen jednou jsem začala připouštět, že se možná začíná rodit cosi krásného a neuvěřitelného, ale vše to skončilo ostrým řezem, a tudíž to nestojí za zmínku.

Z Tvého psaní vyplynul ještě další fakt, který máme společný. Obě bydlíme v domku po prarodičích. Ty píšeš, že ten Tvůj je tak trochu omšelý, a to je asi jediný rozdíl mezi našimi příbytky. Když jsem totiž po tom pražském fiasku odešla do Vejmar, pražský byt jsem prodala a část z toho, co jsem za něj utržila, jsem použila na rekonstrukci domku. A tak, ač není nijak velký, skýtá mi domek nyní veškerý možný komfort. Mám tady plynové topení, takže odpadlo tahání uhlí. Vybudovala jsem komplet novou kuchyni se všemi možnými vymoženostmi, protože kuchyň pro mě byla vždycky srdcem každého příbytku. Ač na to nevypadám, tak docela ráda vařím, a dokonce i jen sama pro sebe. Taky ráda peču, zejména domácí cukroví a pak taky dorty nejrůznějších tvarů. Proto jsem tu kuchyň vypiplala do takových parametrů, aby mohla sloužit jako oficiální potravinářská provozovna. Tady se vracím k poznámce, že mám ještě jeden zdroj obživy. Na kreslení jsem na rozdíl od Tebe nikdy moc nebyla, ale v dětství jsem chodila do keramického kroužku a to hnětení hmoty do výsledného tvaru mě velice bavilo. Pak jsem se nějak dostala k záměru upéct pro kohosi netypický dort. A když jsem to opravdu udělala a sklidila jsem s ním velký úspěch, začala jsem spolužačkám nabízet, že jim něco podobného taky vyrobím, když si donesou suroviny. Na vejšce jsem už pochopila, že aby nebyly mé výtvory amatérské a netvořila jsem je metodou pokusu a omylu, je třeba taky zvládnout technologické postupy. Na prázdninové brigády jsem tedy kromě do Malátovy firmy na pár hodin denně chodila taky do jedné cukrářské výrobny.

Od té doby jsem dorty vyráběla hlavně pro prarodiče ke kdejakému výročí a taky pro kamarády za stejný honorář jako na začátku.

Když jsem zůstala bez práce a stěhovala se do Vejmar, napadlo mě, že bych si mohla zkusit těmi dorty vydělávat. Proto jsem tu kuchyň pojala tak, aby mi k té výdělečné činnosti dokázala posloužit. A taky že jsem tady už pár těch dortů napekla. Tedy ne že bych byla zakázkami vysloveně zavalená, ale tři čtyři dortíky měsíčně vyrobím.

A k Tvému dotazu ohledně toho, jestli jsem se neměla o tu nespravedlivou výpověď soudit: Jsem přesvědčená, že ta konkurenční firma, která inkriminovaný dokument dostala, o něm předem velice dobře věděla a čekala na něj, a ne že byla překvapená, kde se u nich vzal. Musela za něj někomu slíbit odměnu a ten někdo zkrátka zabil dvě mouchy jednou ranou: hodil vinu na mě a ještě za ten podraz zkásl od konkurence peníze. Myslím ale, že se Malát nejvíc potrestal sám, když pravého viníka neodhalil a nechal ho ve své firmě škodit dál.

Když se tak probírám Tvým mailem, musím konstatovat, že srážení sebevědomí je další věc, kterou máme společnou. Jenže zatímco Tobě festovně srážel sebevědomí Tvůj tatíček už od dětství, u mě se o totéž pokoušel můj partner až v dospělém věku. Je mi jasné, že škody takto vzniklé jsou u Tebe mnohem horší. Ale nedej se, Sandro. Jsi moc pěkná, chytrá a šikovná holka a od nikoho si nenech namluvit nic jiného. Být obdařena tolika múzama najednou, vždyť to je ohromný dar! Hudbu ovládat natolik, abys ji dokázala vystudovat na odborné škole, být nadaná pohybově a k tomu ještě umět malovat, to je přece obdivuhodné! Kam se na Tebe hrabu se svým nudným programováním, sem tam nějakým bláznivým dortem potaženým marcipánem a občasným lítáním za míčkem okolo stolu! (V místním oddíle stolního tenisu se nás totiž schází pár „veteránů“, kteří nejsou už použitelní na nějaké soutěže, ale chodí si zapinkat jen tak pro radost.)

Teď jsem se na chvíli odmlčela, protože mi za dveřmi zamňoukala Střapatka. Aspoň já jí tak říkám. Nevím, komu patří, každopádně u mě občas žebrá o trochu mlíčka. A protože má střapatý kožíšek (možná i místy olysalý, protože se o ni zřejmě nikdo moc nestará), dala jsem jí to výše zmíněné jméno. Nemůžu jinak než se nad ní slitovat, i když můj přístup ke zvířátkům je všeobecně víceméně rezervovaný. Jednak jsem prožila většinu života v bytech, kam podle mě zvířátka moc nepatří, protože v takovém pro ně nepřirozeném prostředí musí nutně trpět. A jednak se u nás v rodině nikdy žádné zvířátko nechovalo, tudíž nevím, jak s nimi zacházet a vůbec komunikovat.

Když jsem byla na vejšce, jedna holka tam razila teorii, že lidi se dělí na základě svých povah na milovníky psů a koček. A já jsem si tehdy říkala, že pokud bych měla někam zařadit sebe, patřila bych k těm pejskařům. I když jsem se jich jako dítě, a nakonec ještě i později, dost bála, protože na rozdíl od koček jsou kousací, připadali mi takoví veselejší, hravější, více komunikativní a nezdolně optimističtí. A hlavně velice oddaní. No a vidíš. Poté, co jsem se rozešla s partnerem, prošla jsem svým profesním fiaskem a zakotvila ve Vejmarech, najednou jsem si s údivem uvědomila, že jsem tak nějak plynule přešla do tábora koček. Pejsci mi začali připadat jaksi málo hrdí. Vždyť oni jsou schopní oddaně milovat i toho, kdo se k nim chová hnusně a třeba do nich i kope. S neutuchající nadějí k němu opětovně vzhlíží, jen když jim občas hodí žvanec nebo na ně vlídněji promluví. V tom jsem viděla tak zřetelnou analogii svého partnerského vztahu, až mi z toho bylo zle. Uvědomila jsem si, že člověk si musí lásku toho druhého zasloužit, a ne ji mít navždy jistou jen proto, že ten druhý je k němu připoutaný. Já ji čtyři roky dávala, aniž bych se ptala, jestli si ji ten chlap zaslouží. Přesně jako ten pejsek. Místo toho jsem měla být hrdá kočka. Dobře, připouštím, ta je zase náladová a lásku přiděluje dle svého uvážení, které má pramalou souvislost s tím, jak se k němu chová protistrana. Tolik zkušeností jsem už se Střapatkou udělala. Někdy se milostivě nadlábne, ale pohladit se stejně nenechá, ba jednou už po mně sekla i drápkama. Jindy se naopak lísá, a není to proto, aby něco vyloudila, protože v té chvíli už má plné bříško. Zkrátka je přítulná, jen když má na mě náladu, a když náhodou nemám náladu zase já, urazí se. Takže vlastně pro soužití taky nic moc, jak tak o tom uvažuju. Vypadá to, že ideálním zvířátkem by nejspíš byl kočkopes.

Ale kam jsem to zabředla od popisu svého příbytku. Při jeho rekonstrukci jsem postupovala zgruntu, proto mám novou střechu, nová okna, všude nové rozvody elektriky i vody a coby počítačová osoba taky všude zástrčku na internet. Protože má výtvarná zdatnost, alespoň tedy v jiných oblastech než v pečení dortů, je mizerná, obrátila jsem se při zařizování domku na jednu místní designérku, která je dcerou babiččiných a dědečkových známých. Vymyslela mi to tu všechno tak pěkně a přitom jednoduše, že se mi tu docela snadno uklízí, což byl ostatně můj požadavek číslo jedna. Navrhla mi dokonce i úpravu malé zahrádky, kterou mám za domem. Ta ovšem už dnes není v tom původním okrasném stavu, jak byla a jak jsem ji ostatně vyžadovala. Postupem času jsem já, totálně městský člověk, s údivem objevila, že když chci čerstvou petrželku, není tak docela nutné běžet do nejbližšího konzumu (kde ji ostatně beztak nemají, protože zahrádku tady má kdekdo). Úplně stačí si ji zaset do hlíny a ona, heleďme se, potvůrka jaksi zázračně sama vyroste. Totéž i pažitka. A dokonce i jahody se dají získat tímhle podivuhodným způsobem a nemusí se nosit ve vaničce ze supermarketu. Ano, ano, takovéto objevy jsem v uplynulých dvou letech učinila!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síťovky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.