Můj deník potápěče

27 povídek ze života instruktora potápění

Alef Pražský

Praha 2017

Úvod

Deník potápěče, neboli logbook, je malá knížka formátu A6, do které si my potápěči zaznamenáváme své ponory. Tato kniha vznikla tak, že jsem vzal patnáct svých logbooků a vybral z nich 27 nejzajímavějších ponorů, které se staly za mou kariéru potápěče.

Tato kniha tedy popisuje, jak jsem se stal potápěčem, poté Divemasterem a nakonec instruktorem potápění. Z úcty k mým studentům a kolegům jsem změnil všechna osobní jména, všechny ostatní okolnosti jsem nechal podle skutečnosti.

Povídka 1: Jak jsem se dostal k potápění

První člověk, který se v mém životě zmínil o potápění, byla moje ušní doktorka. Když jsem studoval vysokou školu, měl jsem začínající zánět středního ucha a tak jsem zašel na kontrolu k té starší dámě. Ona mimo jiné prohodila, že mám hodně úzké ušní cesty a tak se nebudu moci v životě potápět. Řekl jsem si: “No a co, tak se nebudu nikdy potápět, stejně mě to vůbec nezajímá” a zapomněl jsem na to.

Podruhé jsem slyšel o potápění o mnoho let později, když jsem se vydal na mou první cestu kolem světa. Dorazil jsem na ostrov Ko Phi-Phi v jižním Thajsku a k mému velkému překvapení jsem si všiml na ulici tabule před jedním potápěčským centrem (diveshopem), na které bylo napsáno: “Zde je česká instruktorka, pokud si chcete vyzkoušet potápění, zeptejte se uvnitř”.

Tak jsem se zeptal a ten moment si budu pamatovat do konce mého života. Jak vyšla ze zadní části diveshopu a já jsem stál na ulici a ona byla několik schodů nade mnou, zářící světle modré oči, dlouhé blond vlasy a hluboký hlas, který by mohl oživovat mrtvé. “Co pro tebe můžu udělat?” zeptal se ten anděl. Poté co jsem překonal prvotní šok, jsme se domluvili, že si s ní půjdu vyzkoušet potápění další den ráno.

Ale předtím mi musela vysvětlit základ teorie, takže mě vzala do studovny vzadu a začala vysvětlovat. Seděl jsem tam a poslouchal všechno, co řekla, ale nechápal jsem z toho nic. Jediné co jsem pochytil, bylo, že se jmenuje Alice a já cítil, že tohle jméno změní můj život.

Další den ráno jsme se setkali v shopu a vyrazili na moje první potápění! Nevěděl jsem co očekávat, jenom jsem si stále opakoval větu “Nikdy nesmím zadržovat dech, za žádných okolností”, kterou jsem si nějak zapamatoval ze včerejšího briefingu. Jak to budu provozovat, to jsem skutečně netušil. Loď vyrazila na otevřené moře a já se zeptal: “A kde se vlastně budeme jako potápět?” Alice ukázala na malý bod na horizontu a suše prohlásila: “Támhle, na ostrůvku Bida Nok”. Ehm, to bylo poněkud něco jiného, než co jsem si představoval, protože jsem celou noc snil o tom, jak spolu budeme provozovat vodní hrátky na pláži.

Ten skok z lodi byl brutální. Obrovský zátěžový opasek okamžitě sklouzl až k mým kolenům a já jsem musel poněkud zahanben požádat Alici o pomoc. Ta mě otočila na záda jako poraněnou velrybu a upravila mi zátěžový opasek pohyby rutinovaného zachránce velryb. Pak mi dala do ruky provaz, který vedl z malé bójky dolů do hlubin a řekla “Jen se drž tohohle provazu a já se postarám o všechno ostatní”. Vypustila vzduch z mé vesty, neboli žaketu, neboli BCD a šli jsme dolů. Pamatuji si jen spoustu světel a bublinek, všechno bylo pro mě nové, ale zároveň jsem cítil poprvé ten krásný pocit beztíže. Napřed jsem si musel ujasnit, jak “nikdy nezadržovat dech” a zároveň “vyrovnávat tlak v uších foukáním do uzavřeného nosu”, ale po několika pokusech jsem na to nějak přišel.

Pak vzala mou ruku a já byl jako v sedmém nebi. Nevadilo, že jsem toho přes zamlženou masku moc neviděl, nevadilo, že jsem pořád bojoval se zátěžovým opaskem a ještě ke všemu se mi hodně chtělo na WC, to vše nebylo nic oproti tomu pocitu, když jsme letěli nad krajinou jako ve snu. Podle mého deníku potápěče ten první ponor trval 43 minut, šli jsme 11 metrů hluboko a viděli jsme dvě sépie, jednu chobotnici, žraloka černocípého útesového, rejnoka, platýze, čtverzubce, rybu trumpetu a okolo 3454 dalších, neidentifikovaných ryb. Byl to nádherný první ponor, ale já si z něj moc nepamatuji, tedy kromě spousty světel a bublinek a držení Alice za ruku.

Dnes už děláme ochutnávku potápění úplně jinak, první den začínáme v mělké vodě na pláži, kde si hrajeme s nováčky několik hodin, dokud se necítí pod vodou pohodlně a spokojeně. Teprve potom jdeme druhý den kurzu na otevřené moře. Ale v těch dřevních dobách se věci dělaly jednoduše a přímo.

Povídka 2: Mé první ponory

Poté co jsem si vyzkoušel potápění s Alicí, jel jsem meditovat do buddhistického kláštera Wat Suan Mokkh, kde jsem se v hluboké meditaci rozhodl, že potápění je to pravé pro mne. Tak jsem se vrátil na Phi-Phi a zaplatil jsem si třídenní Open Water kurs s ní. Můj deník potápěče (logbook) říká, že jsme dělali vzrušující a překvapivě dlouhé ponory, většinou kolem 60 minut a byli jsme obklopeni mořskými želvami, žraloky černocípími, žraloky leopardími, perutýny, murénami a ziliony dalších fantastických mořských tvorů.

S tím, jak se zvyšoval počet mých ponorů, začal jsem pomalu získávat sebevědomí pod vodou. Na mých ponorech č. 7 a 8 jsem si dokonce půjčil podvodní fotoaparát a nafotil jsem své první podvodní snímky. Byly příšerné: celé zelené, roztřesené, nic na nich nebylo zaostřeného. Jaký to skrovný start mé budoucí kariéry podvodního fotografa!

Povídka 3: Hawaii

Poté co jsem si rozerval srdce při konečném sbohem Alici, musel jsem pokračovat na mojí cestě kolem světa, protože jsem měl letenky zaplacené předem. Pokračoval jsem přes Čínu, Hong-Kong a Japonsko na krásné souostroví Hawaii, kde jsem se usadil na několik týdnů na ostrově Maui. Tady jsem využil služeb systému ubytování zadarmo Couchsurfing a díky mé fantastické hostitelce Mabel, která mě vozila brzo ráno do místního diveshopu, jsem se mohl jít potápět i zde. A to bylo velmi jiné, než co jsem znal z Thajska.

Voda v podmořském kráteru Molokini byla krystalově průzračná a lehce modrá, jako oči Alice. Viditelnost byla fantastických 30 - 40 metrů, jak jsem si poznamenal do logbooku. Ihned po zanoření jsem slyšel zpívat velryby v dáli a byl to překvapivě silný zvuk. Zpívali celou dobu našich ponorů, úplně to vibrovalo vodou a znělo to zcela jinak než na nahrávkách.

Náš Divemaster (podvodní průvodce) se jmenoval Gabe Garcia a byl to svérázný mořský vlk. Moc toho nenamluvil, ale když něco řekl, mělo to váhu. Například si pamatuji, že suše prohlásil: “Pokud se dostanete před okraj kráteru, odnese vás proud a vaše mrtvé tělo najdou za dva týdny o 2000 km jižně na Tahiti”. Takže jsme se k tomu okraji radši ani nepřiblížili.

Můj logbook říká, že jsme viděli spoustu murén, žraloky bělocípé útesové, různé druhy kaniců a velká hejna útesových ryb. Byl to skutečný tropický ráj pod vodou, není divu, že tomuto místu ponoru (dive site) říkají “Akvárium”. A zpěv velryb pod vodou nezapomenu do konce života.

Povídka 4: Karibik

Z Hawaii jsem pokračoval na mé cestě kolem světa do Kalifornie, potom přes celé USA až na Floridu a do Karibiku. Tam jsem se usadil na nějakou dobu na dalším rajském ostrově, Tortole. Na něm se nachází komunita umělců na Beef Island. Díky mému dalšímu kontaktu z Couchsurfingu, Gregovi, jsem si na jejich části pláže mohl postavit stan a zůstat tam jak dlouho chci.

No a samozřejmě jsem se tam také potápěl, tentokrát s diveshopem “Sail Caribbean Divers”. První místo ponoru, “Angel Fish Reef”, se vyznačovalo mimořádným počtem andělských ryb (angel fish) všech velikostí a rozměrů na jednom místě. Mým podvodním průvodcem byla mladá potápěčka Mary ze Skotska a shodou okolností to byl také její první ponor v Karibiku, takže jsme vytvořili dobrý tým.

Můj logbook říká, že jsme viděli 3 rejnoky, 3 mořské želvy, žraloka černocípého a že podvodní krajina se tam skládala z nádherných podvodních kaňonů, chaluhových lesů a působivých skalních věží. Další ponor byl na Norman Island, na místě zvaném “indiáni”. Dodnes si pamatuji, že to byl krásný pozdně odpolední ponor, při kterém měkké paprsky zapadajícího slunce jemně pronikaly zelenavými vodami.

Povídka 5: Pokročilý kurz potápění

Poté, co jsem procestoval v průběhu několika měsíců celý Karibik, jsem se vrátil přes Floridu zpět do mého milovaného domovského města Prahy. Tam jsem se setkal opět s Alicí a domluvili jsme se, že si s ní udělám další kurzy potápění. Takže po několika měsících jsme se opět přesunuli na Ko Phi-Phi a já jsem začal dělat všechny kurzy, vedoucí k úrovni instruktora potápění. A tato cesta začíná třídenním kurzem Pokročilého potápění (Advanced Open Water).

Začali jsme s hlubokým ponorem, kdy jsme šli do hloubky 29,3 metrů, a já jsem cítil, že se stále víc zamilovávám do toho krásného pocitu beztíže pod vodou. Pokračovali jsme navigačním, multiúrovňovým a vyvažovacím ponorem, po kterých přišel můj první noční ponor!

Dole byla černočerná tma. Prostě jsem držel mojí baterku a následoval instruktora. Alice mě vzala po kotevním provazu do hloubky 18 metrů, kde se nachází podvodní památník tsunami na Phi-Phi. Byl jsem ohromen tou olbřímí strukturou pod vodou, která byla celá pokryta zelenými řasami. Vyčistili jsme jednu desku a odkryli velice dojemný verš o síle lásky, která přežije vše. Poprvé jsem plakal pod vodou, přemožen smutkem a štěstím najednou.

Povídka 6: Kurz “Potápěč – záchranář“

Pro můj další kurz jsem si zvolil nového instruktora, Petera, který právě přišel z Bundeswehru, tedy z německé armády, a to po čtyřech letech služby ve speciálních jednotkách. Důvod, proč jsem se tak rozhodl, bylo to, že jsem se chtěl stát nejlepším instruktorem na světě a tak jsem chtěl ten nejtvrdší trénink. A dostal jsem, co jsem chtěl! :)

Peter byl ten snad ten nejvíc puntičkářský učitel na světě, což jsem ocenil potom nespočtukrát v průběhu mé další kariéry instruktora. Náš kurs “Potápěč – záchranář” (Rescue Diver) byl velmi tvrdý a založený na standardech Bundeswehru. Poté, co jsme prodělali hodiny a hodiny extrémních cvičení, přišel den závěrečné zkoušky.

Tato zkouška se skládá z reálného scénáře nehody na moři, který je vsunut mezi dva víceméně normální ponory. Takže v přestávce mezi těmito ponory někdo zakřičel na naší lodi ono zlověstné: “Nezvěstný potápěč!” a nastal naprostý chaos. Musel jsem se ujmout vedení, zorganizovat pátrací tým a dostat se do kompletní výstroje za méně než minutu, potom skočit do vody, najít s pomocí týmu nezvěstného potápěče, resuscitovat ho, přitáhnout ho na loď a dostat ho na palubu. To vše bylo vylepšeno tím, že mě všichni sledovali z horní paluby a pokřikovali na mě rádobyvtipné poznámky a hodnocení mého výkonu.

Bleskově jsem se připravil a skočil jsem do vody, ale hned jsem věděl, že něco je velmi špatně. Ajaj, zapomněl jsem si zátěžový opasek! A brzy jsem si prakticky vyzkoušel, že je nemožné se potápět bez něj. Takže po několika marných pokusech o zanoření jsem musel doplavat zpět na loď, vzít si opasek, potom jít dolů do hloubky 10 metrů, najít tam nezvěstného potápěče, který mi tam mezi tím “omdlel” a dostat ho pomalu a bezpečně na hladinu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj deník potápěče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.