Obsah

Příběhy jako cesta k porozumění slibu a zákonu

Brána ke skautskému životu

Sliby – chyby?

Čest – co to je?

Nejlepší životní program

Kdo má pravdu?

Existuje nějaká spravedlnost?

Povinnost a svoboda

Zkusit to, nebo nezkusit?

Pořádek a nepořádek?

Nikdo není ostrov

Odpuštění?

Co má cenu?

Služebníci Pravdy

Na rozcestí pravdy a lži

Opisovat, nebo ne?

Jsi zodpovědný za svou růži

Jakou cenu má kamarádství?

Vydržet, nebo nevydržet?

Láska se především projevuje činy

Nesnadná pomoc

Přiznat se?

K přátelství bez hranic

Podle čeho poznám skutečného kamaráda?

Pěkně děkuju za takový ségry

Krása vztahů

Se slušností nejdál dojdeš?

Překvapení

Náš společný svět

Co nám říkají hvězdy?

Nešťastná trefa

Kdy poslušnost sluší?

Je poslušnost jen pro malé děti?

Lákavé maliny

Jde o naději

Záhada veselé mysli

Jakou „cenu“ má dítě?

Hospodárnost podle skautské trojnožky

Kamera, týpko, stany, topení, odměna, nebo…?

Samovo trápení

Skutečná změna přichází zevnitř

Falešné pozvání

Záleží na tom, co si myslíme?

Malé svědectví

Komu patří náš svět?

Proč slavit Vánoce?

Co takhle dát si Libora a na rožni

Meditace???

Jak pracovat s příběhy?

Tiráž

Příběhy jako cesta k porozumění slibu a zákonu

V letech 2007 až 2009 jsem byl požádán tehdejším (a shodou okolností i současným) šéfredaktorem Junáka, abych pro každé číslo napsal nějaký příběh, který by pomáhal rozvíjet duchovní život skautů. Rozhodl jsem se pro dvě věci: že to budou příběhy s otevřeným koncem, který mají kluci a holky sami vymyslet a zdůvodnit, a že to budou příběhy na skautský zákon. Čas od času jsem na některých vzdělávacích akcích Junáka jeden či dva z těch příběhů využil. A skoro vždycky se zvedl značný zájem o to, abych účastníkům všechny příběhy poslal.

Loni jsem některé z těch příběhů nabídl i naší náčelní Evičce, aby je využila na ranních „duchovních rozcvičkách“ při LŠ Gemini. I jí se jevilo, že o příběhy byl dost velký zájem, a proto iniciovala jejich knižní vydání. Bobo pak přišel s ambiciózním záměrem, aby ke každému bodu zákona byly povídky dvě a jim ještě předcházelo vysvětlení odpovídající dnešním poměrům. A jelikož jsem měl i nějaké povídky, které se nevázaly přímo k bodům zákona, ale vlastně ke slibu, doplnil jsem to tedy i o něj.

Když už jsem to měl skoro celé hotové, narazil jsem na knížku Malliky Chopry Sto otázek mého dítěte. Autorka je dcera významného indického myslitele a „guru“ dnešní doby Deepaka Chopry. A on v předmluvě k té knížce mimo jiné říká:

Když moje děti vyrůstaly, často jsme spolu čítávali povídky, pohádky a příběhy z bájesloví. Jakmile jsme došli k napínavému místu, mnohdy jsem předčítání přerušil a dětem pokynul, aby příběh na základě správných otázek druhý den dokončily. Bylo úžasné sledovat, kolik verzí téhož příběhu jsme ve stejném složení dokázali vytvořit. Náš život je příběh, který vyprávíme sami sobě. Ale pokud se nedotazujeme, příběh je předvídatelný, banální a obyčejný. Čím více otázek klademe, tím víc možností ve svých životních osudech spatřujeme a tím větší svobodu a tvořivost nalézáme. Ze života se stává dobrodružství plné tajemna, kouzla a osvícení.

Moc bych si přál, aby k tomu u kluků i holek vašich oddílů napomohly i příběhy, které obsahuje tato knížka.

Edy

„Slibuji na svou čest, jak dovedu nejlépe…“

Slib je něčím krásným i riskantním zároveň. Krásným i riskantním jak pro toho, kdo slib dává, tak i pro toho, kdo jej přijímá. Ukážu to na dvou příkladech z mého vlastního života. Oba jsou z doby, kdy jsem po zrušení Junáka v roce 1970 začínal v odboru turistiky TJ Sokol Praha Krč novou etapu naší vlčácké smečky. Na stavbu vůbec prvního tábora v roce 1971 jsem dorazil s táborovým vybavením s určitým předstihem sám, abych převzal dodávku krajinek, ale měl jsem příslib svých dvou bývalých rádců, že ještě téhož dne mi přijedou na pomoc. Až do konce tábora jsem se jich ovšem nedočkal. Vůbec nepřijeli. A já jsem tam zažil, nejen co je skutečná žízeň (neboť tehdy jsem ještě nevěděl o blízké studánce pitné vody), ale i jak zničující je takové nesplnění slibu: ti dva se v našem oddílu neukázali ani po prázdninách. Rok na to jsem si podobnou pomoc domluvil se svým bývalým spolužákem ze střední školy, Karlem. Nevídali jsme se moc často, takže od naší domluvy to bylo asi pět měsíců k termínu, kdy jsme se měli v obci Kamenice na začátku července sejít. Mobily samozřejmě nebyly, telefony jen výjimečně (já jsem ho měl, ale on ne), takže mi nezbývalo než věřit, že se tam v těch 13.00 opravdu potkáme. Tentokrát to klaplo. Karel tam opravdu seděl a já si do dneška pamatuju svou vděčnost. A i po 45 letech ho tam ve svých vzpomínkách vidím úplně jasně.

Slib je dobrovolná nabídka, kterou člověk dává ostatním, ale i sobě „před tváří Pravdy a Lásky“, aby posílil vzájemnou důvěru a umožnil tak něco, co by bez důvěry nešlo. A pokud je to skutečný slib směřující k něčemu, o čem ví, že má velkou cenu, ale bude těžké toho dosáhnout, tak ten, kdo slibuje, doufá, že to posílí i jeho schopnost za splněním opravdu jít ze všech sil. Pokud ten slib dal druhým, pak od nich očekává, že ho budou v jeho rozhodnutí také podporovat. A právě to je případ skautského slibu. Slibující jím říká: Věřte mi, že to se skautingem myslím vážně, že chci patřit mezi vás – a spoléhám i na vás, že mi v tom pomůžete. Jím se svěřuje pod vládu Pravdy a Lásky. Proto jeho slib platí, i když ti, před nimiž sliboval, už nejsou s ním.

Zásadní je, že slibem se skaut vědomě staví na cestu, která je nesená důvěrou v to, že život ve službách Pravdy a Lásky je ta nejlepší životní orientace. Pomocníky jsou mu jak ostatní skauti, tak i směrovky skautského zákona i hesla. A skautská výchovná metoda jej postupně uschopňuje k tomu, aby po té cestě šel čím dál tím spolehlivěji a tvořivěji. Slib – to je brána ke skutečnému skautskému životu. Jím dobrodružství skautingu teprve začíná. Celý život je příležitostí jej znovu a znovu, hlouběji a uvědoměleji, potvrzovat.

Reálně je třeba počítat s tím, že nastanou situace, v nichž i přes dobrou vůli skaut neobstojí. Ono „přes dobrou vůli“ je velmi důležité. A ve slibu tomu odpovídá ono „jak dovedu nejlépe“. Pokud je porušení skautského slibu a zákona důsledkem slabosti, je třeba laskavě, ale důsledně hledat cestu k nápravě. I kdyby to mělo trvat řadu let. Něco jiného je, když takové pochybení je důsledkem nezájmu nebo dokonce zlého záměru. Na tomhle rozlišování je třeba důsledně trvat. Slabí jsme ve srovnání s vysokými ideály skautingu všichni. Aspoň někdy a v něčem. Ale lhostejnost nebo dokonce zlý záměr je něčím, co do skautingu skutečně nepatří.

Nakonec jsem si nechal důležitou vsuvku o tom, že slibujeme „na svou čest“. V dnešní době se slovo čest užívá jen velmi málo. Jako by jeho smysl zanikl s koncem éry rytířů a gentlemanů. Ale to je velký omyl. Čestných lidí by bylo i dnes nesmírně třeba. Změnilo se něco jiného: pod vlivem skandálů ve veřejném životě i silné mediální masáže ukazující všechny možné temné stránky života a jeho faleš se vytrácí odvaha k opravdu čistému životu. Čest – to je jakási čistota duše člověka. Jeho štít i vnitřní pevnost. Vyzařování jeho bytosti patrné z jeho pohledu, držení těla, pohybů i tónu hlasu. Ano, dnes vyžaduje větší odvahu se přihlásit k tomu, že člověk chce být čestný a svou čest chce hájit svými myšlenkami, slovy i činy. Protože mu okolí často nebude věřit. Ale je třeba vytrvat. V době mého dětství mi v tom byli vzorem Vinnetou a Old Shatterhand. Dneska jsou příkladem třeba Aragorn nebo Harry Potter.

Sliby – chyby?

Dodrž, co jsi slíbil. To se snadno řekne, jenomže kdyby člověk věděl, co všechno se může stát mezi tím, kdy ten slib dává, a tím, kdy ho pak má plnit, pořádně by si to rozmyslel. Kdybych já věděl, že nás v tom nakonec všichni nechají, tak to bych tedy nikdy Pepovi neslíbil. Teď budu vypadat buď jako blbec, nebo jako zrádce… Ať udělám cokoliv, vždycky na to stejně doplatím. A to navíc kvůli pitomýmu Pepovi, kterej je takovej lúzr…

Podobné myšlenky zaplavovaly Honzovo vědomí a postupně při nich dostával vztek na Pepu, na sebe a nakonec na celý svět. Co se vlastně stalo? Na začátku roku s nimi začal chodit do třídy Pepa, který se přistěhoval do jejich města z malé vesnice. Nejdřív se zdálo, že by Pepa mohl být docela „zajímavej týpek“ – tedy aspoň mezi kluky, protože na rozdíl od naprosté většiny ostatních kluků ve třídě měl docela vypracované svaly. Nejdřív jsme si mysleli, že to má z posilovny nebo z nějakýho jinýho cvičení, jenomže on to měl z práce na zahradě a na poli. A záhy se ukázalo, že Pepa má ke skutečné „stár“ opravdu hodně daleko. Jeho rodina patřila k těm, kde měli sotva na základní živobytí, protože jeho otec, řemeslník, byl několikrát po sobě bez zaměstnání – kvůli tomu se také nakonec odstěhovali z venkova do města. Pro většinu mých spolužáků byl zanedlouho jasná socka…

Jenomže v té době už Honzu vázal slib, který dal Pepovi hned první týden – částečně oslněn jeho vzhledem, částečně ve snaze pomoct mu v novém prostředí, že o podzimních prázdninách s ním a jeho starším, už 17letým bratrem zajedou do vesnice, kde Pepa před tím bydlel. Jednak měl Honza vidět, kde Pepa vyrůstal, jednak chtěl Pepa svým bývalým spolužákům ukázat svého nového kamaráda a pochlubit se jím. Což o to – nápad to nebyl tak praštěný, jak se nakonec teď jevilo. Honza zas tak moc vlastního programu nemíval, o podzimních prázdninách s rodiči pravidelně žádnou akci nepodnikali, takže to dokonce vypadalo tehdy na začátku září jako spojení příjemného s užitečným.

Pak se ale Pepa čím dál tím víc ukazoval jako outsider třídy, který sice nemá problém s tím, ubránit se přímému fyzickému útoku, ale jinak z kamarádství s ním žádná výhoda nekoukala: nic suprovýho se od něj nedalo půjčit, doma měli akorát kupu dětí – tedy čtyři, pořád byl bez peněz a k opisování byl taky nepoužitelnej.

A teď ke všemu přišla tahle patálie se slibem, když si hlavní parta třídy domluvila, že právě podzimní prázdniny využije, aby si konečně pořádně „zapařila“. K tomu se skvěle hodila vila, kde bydlel Viktorín. Jeho otec byl podnikatel, který celé týdny pobýval mimo republiku, matka pracovala v televizi a právě o těch prázdninách měla směnu. Navíc se v poslední době objevila celá řada nových her, takže bylo jasné, že „pařba“ bude náramná.

Má o ni Honza přijít kvůli slibu, který už před mnoha týdny dal Pepovi? A dokonce – má kvůli tomu slibu riskovat, že se třeba stane podobným outsiderem jako Pepa?

Čest – co to je?

Tak prej „spoléhá na naši čest“?! To nám dneska řekla naše třídní. Ve škole někdo zaviroval počítač ve školní učebně, vyšetřovalo se to, ale nic. Mě teda na tom nejvíc udivilo, že to neměli pořádně proti virům chráněný, protože to je přece jasný, že dneska sou viry ve všem, co není licencovaný, a bylo jasný, že dřív nebo pozdějc někdo bude na těch našich mašinách zkoušet ty svoje pařby.

Ale co s tou čestí? Nebo jak se to říká. Úča to řekla, jako by to bylo něco známýho, ale my sme teda nikdo nevěděl, co to vlastně je. Teda – nevěděl. V nějakejch bajkách vo šlechticích nebo rytířích se vo tom mluví, že jako „na svou čest“ nenechaj dopustit, ale to je všechno, co si aspoň já vo tom pamatuju.

Legrační byl Stoupa, kterej se hned vo přestávce začal každý holky vyptávat, jestli už přišla vo čest – Karásková mu dokonce chtěla dát za to facku, protože je taková pitomá netykavka. Honza Koubek zase vykládal něco vo indiánech – ten je pořád do nich zamilovanej jak malej kluk. Že prej čest je pro ně to nejdůležitější v životě a kdo ji nemá, je jako mrtvej pes. To řekl doslova, ale asi to tak nemyslel. Tonda Draxa se ho ptal, jak se ta čest u nich pozná, jenže na to mu Koubek říkal jen takový to blabla – že sou čestný a že nelžou. To by mě teda fakt zajímalo, jestli indiáni nelžou. Tedy – dneska lžou určitě, protože lže každej. To se mně líbilo, jak tuhle na Nově jeden týpek říkal, že kdo tvrdí, že nelže, tak je největší lhář. Ale jestli ty indoši nelhali, aspoň když tam žil ten Vinnetou. Já si tedy myslim, že pravdu měl Borek Livora, když se mu smál, že indiánům ta jejich čest byla tak platná jako mrtvýmu svrchník a že stejně za moc nestála, když ji spláchla ohnivá voda.

Hodně divný věci říkala Mařka Lukavská. Prej čest znamená, že člověk má vysokou karmu. To sou zase nějaký její duchařiny. Vona pořád leží v knihách vo Indii a pak je z toho takhle zblbá. Karmu?! Chápete to? Ale podobnej nesmysl přitáhl Slávek, kterej chodí na bušidó – to je takovej nějakej podobnej sport jako kunfu nebo tajči. Ten zase říkal, že čest znamená sloužit pánovi. No pěkná blbost. Proč by člověk měl sloužit nějakýmu pánovi. My sme přece v demokracii – tak jaký sloužení. Mně tedy přijde, že dřív ty lidi byli fakt dost velký lůzři. Pár týpků, který byli nahoře, s vostatníma vorali, a aby se jim s nima voralo co nejlíp, tak si vymysleli nějakou čest.

No tedy nevim, na co to vlastně ta naše třídní spolíhá, když říkala, že na naši čest. Rozhodně jestli myslí, že se někdo kvůli tomu přizná, že zaneřádil naší počítačovou učebnu virama, tak je na velkým omylu, jako že se Venca menuju.

„… sloužit nejvyšší Pravdě a Lásce věrně v každé době…“

Když 10. prosince roku 1989 zakončil Václav Havel svůj projev pro plné Václavské náměstí slovy Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí, vyjádřil tím tehdy nepochybně touhu nejen těch statisíců lidí, kteří tam přímo byli, ale i dalších milionů lidí v naší zemi. Václav Havel tím vlastně říkal, že se náš život, osobní i ten veřejný, může zásadně změnit. Že může svobodně vydechnout a bez uhýbání se vydat za skutečnými ideály, pro které má smysl žít. Po desítkách let prožitých ve strachu, v jakési rozdvojenosti mezi tím, co si člověk myslí a cítí, a tím, co dává veřejně najevo, v nesvobodě a jisté životní přikrčenosti a koneckonců přežívání bez skutečné lidské důstojnosti se konečně můžou začít „stavět na nohy“. Pravda, která i v komunistické době vydržela na standartě našich prezidentů, měla konečně zazářit ve své síle, jak si to přáli už Jan Hus i Tomáš Garrigue Masaryk. Lásce pak mělo být konečně přiznáno postavení té nejvyšší skutečnosti, k jaké se upínaly největší osobnosti českých dějin počínaje kněžnou Ludmilou a naším patronem Václavem přes Vojtěcha Slavníkovce, Anežku Českou a Karla IV. až ke Komenskému, Přemyslu Pitterovi či Miladě Horákové. Šlo o to, aby se do budoucna pravda a láska staly rozhodujícími měřítky našich životů.

I když se od té doby v naší zemi mnoho změnilo – a zdaleka ne všechno tak, abychom to mohli pokládat za projev vítězící pravdy a lásky, a dokonce byla tato Havlova věta mnohokrát zesměšňována, ba byla z ní vytvořena i nadávka „pravdoláskaři“, pro nás skauty je pořád tím nejlepším celoživotním programem. Právě to totiž v prvé řadě vyjadřuje náš závazek sloužit nejvyšší Pravdě a Lásce věrně v každé době. Tím říkáme, že usilování o to, aby se Pravda prosazovala, a to vždy ve spojení s Láskou, je hlavní náplní našeho skautingu a tím prvním kritériem, jímž naše „skautství“ musí být poměřováno. Jasně se tím stavíme na stranu Dobra. I po sedmadvaceti letech od chvíle, kdy jsem službu Pravdě a Lásce navrhl^1 jako nejlepší české vyjádření pro správný přesah skautského života, si myslím, že je to pro 21. století a evropský skauting řešení velmi dobré a že se ještě leckteří od nás rádi poučí.

1 Šest dní před tím, než Václav Havel pronesl, že Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.

O tom, jak je možno chápat „nejvyšší Pravdu a Lásku“, jsem toho dost napsal^2, napřednášel se a také v rámci projektu Hledání prvního principu mnoho vyslechl a zjistil. To nejdůležitější shrnu do dvou vět:

2 Od První pomoci ke slibu z roku 1992 přes publikace Nikdy nekončící dobrodružství (2001) a Kdo jsem (2008) až k seriálu v časopise Skauting (2015/16). A mezi tím spoustu dalšího .

Daleko podstatnější než „jak to vysvětlit dětem“ je, jak tomu rozumí ten, kdo to má vysvětlovat.

Děti docela dobře chápou, jak taková služba nejvyšší Pravdě a Lásce má vypadat, když jim to ukážeme na konkrétních příkladech.

Pokud jde o to „vysvětlení dětem“, tak jsem si zrovna tohle léto na přípravě ke slibu skautů a skautek z jednoho moravského střediska, z nichž nikdo nepocházel z křesťanského prostředí, ověřil, že docela dobře jim stačilo, že nejvyšší Pravda a Láska je neviditelná síla, která nám pomáhá chápat, co je správné, rozhodovat se pro to a také to uskutečňovat. A nejčastěji se s ní setkáváme ve svém svědomí. Takhle to dali více méně dohromady sami.

Určitě bychom měli klukům a holkám ukázat, že „sloužit“ není „posluhovat“. Hned v souvislosti s další části slibu se tomu budu věnovat podrobněji. Každopádně už tady by mělo být jasné, že touhle službou se nestáváme sluhy, nýbrž spolupracovníky Pravdy a Lásky, protože ta naše služba vychází ze svobodného rozhodování. A že tahle spolupráce zajišťuje hodnotu našeho života, ať se jinak děje cokoliv. To, co v téhle službě vykonáme, se nemůže ztratit. A pak je tu ještě ono „věrně v každé době“. To je pro dnešní děti hodně důležité, protože tím říkají, že skauty jsou nejen v oddílu, ale i doma, ve škole, mezi kamarády, v hudebce nebo ve sportovním oddílu. Zkrátka vždycky a všude.

Kdo má pravdu?

Tentokrát se o hlavní přestávce u Honzy ve třídě odehrála docela neobvyklá a zajímavá debata. Roman totiž po cestě do školy našel kus stránky z nějaké knihy a nejdřív jen Honzovi a Petrovi, se kterými se kamarádil, to ukázal a začal číst, co tam bylo napsáno:

V poledním žáru šli otec, jeho dvanáctiletý syn a osel prašnými uličkami perského městečka Kešanu. Otec seděl na oslu a chlapec zvíře vedl. „Ubohý chlapec,“ utrousil nějaký kolemjdoucí, „jak se jen někdo může takto vézt a chudáka dítě nechat se trmácet!“ Otec se zastyděl. Hned slezl z osla a posadil tam synka. Ještě v téže uličce se ozval další kolemjdoucí: „Taková nestoudnost! Ten malý fracek si sedí na oslu jako nějaký sultán, zatímco jeho starý otec aby se utrmácel.“ Hocha mrzelo to, co slyšel, a řekl otci, aby se posadil za něj. V další uličce se rozlehl křik nějaké ženy zahalené celé v černém: „Už jste viděli něco takového?! Vždyť tomu oslu zlomí hřbet! Povalují se na něm jako na divanu, chátra jedna líná. Oběma bych nechala spráskat záda holí.“ Po téhle spršce oba hned tiše slezli z osla a pokračovali vedle něj. Sotva však ušli pár kroků, slyšeli, jak se někdo hlasitě směje. A spatřili muže, který na ně ukazoval prstem a mezi výbuchy smíchu jako trhovec na kolemjdoucí pokřikovat: „Nechtěl bych být tak hloupý! To s tím oslem jdete jen tak na procházku? Lidičky, podívejte se – osel bez nákladu! Kdo jen může být tak hloupý!“ 3

3 Příběh je zpracován podle knihy Kupec a papoušek, jejíž autorem je Nossrat Peseschkian.

Jenomže mezitím se kolem nich nahrnula kupa dalších spolužáků, takže když Roman dočetl až sem a dál už nečetl, netrpělivě se do toho vložila Renata:

„No a dál? Jak to bylo dál?“

„No právě, že to dál už tady není. To chybí,“ trochu pobaveně odpověděl Roman.

„A co tedy měli dělat?“ pořád nechápala Renata.

„To je jasný – měli se na všechny vykašlat a dělat si, co se jim líbí!“ byl se soudem hned hotov Slávek.

„Jo, ty chytrej,“ zpražila ho Sabrina, „a měli toho chudáka osla zabít, viď. Lidi jako ty by dneska všechny zvířata utejrali. Eště že už sou ňáký ochránci zvířat.“

„Co kecáš,“ bránil se Slávek, „osli sou od toho, aby nosili náklad. Ten poslední chlápek měl pravdu. Mít osla a nepoužívat ho jako tažný zvíře, je pěkná blbost.“

„Blbost je akorát to, cos teď vymyslel tou svou vlastní hlavou,“ poškleboval se mu Bedřich, „to je napsaný přece právě kvůli tomu, aby se ukázalo, že pravdu nemá nikdo, že nic takovýho jako pravda neexistuje.“

„Nojo,“ přidala se Brigita, „to naše máma říká pořád. Že se s pravdou dneska nikam nedojde.“

„Počkej, Brigito, to myslíš vážně?“ překvapeně se ozval Petr, který už několik měsíců Brigitě všelijak nadbíhal, protože se mu hrozně líbila.

„No jasně…,“ zakroutila se Brigita a vrhla na Petra pohled, jako by právě přistál z Marsu. Ale to bylo také to poslední, co během přestávky stihli.

Existuje nějaká spravedlnost?

Způsobil to vlastně náš fyzikář Kahan. Teda on se nemenuje Kahan, ale my mu tak říkáme. Menuje se Svoboda a je to hodně nudnej patron, takže by sotva někdo čekal, že zrovna von bude na začátku tý naší debaty. Fakt je, že první, kdo si začal, byl René Koutecký. To je takovej poštíváček, kterej si libuje v tom, když někoho může zesměšnit. A ten se při výkladu o planetách sluneční soustavy fyzikáře zeptal:

„A jak to, že ty planety v tom nekonečným vesmíru nezabloudí, když nemají žádnou mapu ani neumí myslet?“

Kahan se na něj nejdřív podíval, jako by René spadl z Marsu, ale pak docela vážně začal: „Vidíš, René, tak dlouho se vám snažím přiblížit, jak ten náš svět funguje, a tobě z toho nejspíš v hlavě zatím nic neuvízlo. Pohyb planet přece určují zákony.“

René se ale nedal: „Zákony?! Ty sou přece k tomu, aby se porušovaly. Ty si vymyslí a vodhlasujou ňáký politici, ale normální lidi se jima moc neřídí. Jenže planety si žádný zákony nevodhlasovaly.“

Kahan se ale nenechal vyvést z klidu a řekl: „O zákonech přírody se přece nehlasuje. Ty platí – a všechno ve vesmíru je musí poslouchat. To, co se nazývá zákony a odhlasují politici, žádné skutečné zákony nejsou. Proto je taky lidi je snaží obcházet. Opravdový zákony nikdo neobejde. Jen si vezmi třeba takovej gravitační zákon.“

To bylo na Reného už moc složitý, tak jen něco hekl – a Kahan pokračoval: „Když vyskočí kdokoliv z nás tady z okna, tak se dole rozmlátí. Protože na každýho z nás platí zákon o gravitaci, který se tady projevuje zemskou přitažlivostí. Nebo když to nějaký blázen rozpálí moc do zatáčky, tak z tý zatáčky vyletí – ať chce nebo ne – podle zákona o setrvačnosti. Skutečným zákonům, podle kterých se řídí náš svět, nikdo neunikne.“

A my sme se pak vo přestávce bavili vo tom, jestli takový zákony platí i pro naše jednání. Jestli třeba, když někdo podvádí nebo lže, se taky nakonec „nabourá“. René, ale i Karlos, Žaneta, Marian a Leoš tvrdili, že nic takovýho pro lidi neplatí. Že člověk má mozek, a proto si může vždycky vymyslet, jak nějaký takový zákony vobcházet. Žaneta dokonce prohlásila: „Zákony – ty sou jen pro blbečky. Táta říkal, že kdyby měl dodržovat všechny zákony, tak by dávno zkrachoval. A že nejlíp se má ňákej Koženej, kterej se na všechny zákony vykašlal a dneska má havaj někde na Bermudách nebo kde.“

Venca s Jirkou s tím ale nesouhlasili, protože prej toho Koženýho stejně nakonec vodsouděj. A taky říkali, že třeba voni choděj vobčas na červenou, ale nesmí se to přehánět, protože pak by nic nefungovalo.

A nejvíc mě udivila Marie, která řekla něco takovýho:

„Možná, že Koženýho a podobný nevodsouděj. A ani tvýho tátu, Žaneto. Jenže ona přesto platí spravedlnost – úplně stejně jako s tím, že kdo přežene rychlost v zatáčce, nakonec se nabourá. Jenom to trvá mnohem dýl.“

„… plnit povinnosti vlastní a zachovávat zákony skautské…“

Při našich seminářích v projektu Hledání prvního principu jsem si v poslední době všiml jednoho pro mě překvapivého jevu: pokud jsme na začátku ten první princip vyjádřili (ve shodě s našimi stanovami) jako Povinnost k Bohu, tak se často hlavní debata netýkala slova „Bůh“, ale „povinnost“. Ukázalo se, že dnes je pro mnohé větším kamenem úrazu povinnost než samotné slovo Bůh. Pod slovem povinnost si nejspíš čím dál tím více mladých lidí představuje něco negativního, vnuceného, omezujícího jejich svobodu. Tak tomu ovšem rozhodně být nemusí. Zvlášť mezi skauty.

Ono původní anglické slůvko duty, které je použito při určení tří základních principů, znamená službu. A to službu čestnou, jakou například rytíř dobrovolně a věrně poskytuje svému králi či královně. Taková služba není vůbec ničím ponižujícím, břemenem, které na člověka dopadne, aniž by o to stál. Je to čestný úkol, jehož spolehlivé zajišťování jen potvrzuje, že člověk je na správném místě, že je takové služby hoden. Tenhle přístup k povinnostem bychom měli ve skautingu hrdě uvádět ve skutečnost. Nenechat se odradit tím, že kolikrát bývá za povinnost označováno něco, co si člověk sám svobodně nevybral, co mu bylo uloženo – někdy i proti jeho vůli. Pak je to příkaz, ne však povinnost v tom původním skautském významu. Za skutečnou povinnost budeme považovat jen to, co jsme sami dobrovolně přijali, protože jsme pochopili, že je to třeba uskutečnit a že my to uskutečnit správně můžeme. Povinnost je svobodně přijatá služba ve prospěch ostatních a někdy i sebe samého. Pro skauty pak přijatá jako příležitost tvořivě naplňovat službu Pravdě a Lásce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy ke skautskému zákonu a slibu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.