Tereza Čiháková

Co muži dali a vzali

BMSS Start, spol. s r.o.

Co muži dali a vzali

© Tereza Čiháková, 2014

© BMSS-START, spol. s r. o., 2014

Návrh obálky © Jakub Štěpán, 2014

ISBN 978-80-86140-79-7

Z celého srdce chci poděkovat synovi, který mi po celou dobu psaní dával sílu, rodičům, kteří mě za všech okolností podrželi, partnerovi, který dnes a denně dokazuje, že ti praví muži ještě existují, a Janičce, že mi v těžkých chvílích byla oporou a pravou kamarádkou.

Uvědomuji si, jak odvážné, ba drzé, ode mne je, dovolit si byť jen nakouknout do předpokoje paní Literatury. Bez ohlášení a bez průpravy, pouze s nezkrotnou touhou vyprávět. Odpusťte mi to. T. Č.

Autorka nevylučuje, že osoby a události v této knize mohou mít předobraz v osobách žijících mezi námi a ve skutečných událostech. Protagonisté této knihy a veškeré děje jsou však pouhými výplody autorčiny literární fantazie a autorka tedy rozhodně odmítá odpovědnost za případná srovnávání se skutečnými osobami a jejich činy.

Otevřu okno, zapálím si cigaretu a opřu se o parapet. Jarní večer mi vdýchne do tváře směsici vůní. Přemůže i cigaretový dým. Měla bych se hřebíčky do rakve navždy skoncovat, už kvůli malému, ozve se kdesi ve mně odhodlání. Ale kolikrát mi ta potvora cigareta v posledních letech uchovala duševní rovnováhu.

Zdá se, že syn usnul opravdu tvrdě. Odkudsi do mého kdysi dívčího pokoje doléhá znělka Pošty pro tebe, u veřejnosti oblíbeného a mnou vysmívaného pořadu o hledání a nacházení lidských osudů. Tajně jsem se pošklebovala, když mamka při zvlášť jímavých zpovědích lidí popotahovala do kapesníku. Nikdy by mě nenapadlo, že bych už v šestadvaceti letech mohla dramaturgii pořadu oslovit příběhem svým.

Koho bych ale hledala? Tátu pro syna? Ten přeci není neznámý. Přístav? Žádnou takovou jistotu televize nenabízí. Manžela? Dejte pokoj.

Dopis s mým příběhem by byl dlouhý a sotva by ho v TV někdo dočetl. A taky bych v několika minutách nedokázala do studeného oka kamery sdělit svoje city, radost i žal, ponížení, bolest ani prchavé okamžiky štěstí. Tolik času žádná TV neposkytuje, a říci o svém životě pár povrchních slov, byť sympatické moderátorce, nemá smysl.

Típnu vajgla do popelníku, posadím se na parapet a koukám na večerní oblohu. Ani trochu se mi nechce spát a už vůbec nestojím o to, aby na mě odkudsi ze tmy dotírali démoni vzpomínek, které se snažím vytěsnit z mysli. Kdykoliv jsem si sáhla na dno, vyplatilo se zakousnout se do práce. Práce a čas jsou spolehlivé léky. Jenže ani mladá ženská dnes není zaměstnavateli žádaná, natož s dítětem. A to si fakt nevybírám. Jenže když bydlíte na vesnici, kam sotva dodýchá dvakrát denně autobus, jste bez auta nahraní. Práce za vámi nepřijede. Ale přece jenom se musím pochlubit, dnes jsem udělala důležitý krok k získání řidičáku.

Myšlenky závodí v mé hlavě jako mušky v jarním povětří. Komu vlastně a co vyprávět? A proč? Postěžovat si, poplakat? Vůbec nemám chuť přidávat k veletoku slz další přítoky. Snad jen něco málo povědět mladým holkám, vrhajícím se do víru života jako ke skoku na gumě z okraje mostu. Je ale zkušenost přenositelná? To bychom své životy vedli podle rad rodičů, učitelů a vůbec všech, co to s námi kdy mysleli dobře.

Dnes jsem jela metrem na speciální vyšetření magnetickou rezonancí a pozorovala cestující. Většina z nich mi přišla smířených a odevzdaných, prázdných. Spokojených i nespokojených, to nemohu vědět. Přišlo mi, že se smířili se svými životy, že si v nich lebedí, bez touhy po změně. Touha by možná i byla, ale stereotyp je prevít. A jak ubíjí!

Stereotypní můj dosavadní život rozhodně nebyl. Jen za poslední čtyři roky jsem se desetkrát stěhovala. Ale lhala bych, že nepřišly chvíle, kdy jsem spolucestujícím v metru jejich stereotypní životy záviděla. Co je ale jistota a co nazvat obyčejným? A stojí zlomeček, mžik štěstí, za ztrátu relativní jistoty a nůši trápení k tomu? Asi záleží na úhlu pohledu. A taky ne vždy a ne na všechno v životě je člověk připraven. Ani já nebyla připravena. Jenže lze být připravený na dospělost? A dnes už jsem připravena?

Kdo vlastně bude soudit naše skutky? Strýc u nebeské brány? Každý ať si věří, čemu věřit chce. Sami sebe budeme soudit? Obstojíme? A nebudeme si nadržovat? Nejde spíš o dobrý pocit, že i když jste na kolenou, zůstává ve vás špetka hrdosti? Vždyť na některé skutky opravdu příliš hrdí nebudeme, a ani já nejsem výjimkou.

Civím do hvězdnaté jarní noci a co jiskérka na nebi, to nezodpovězená otázka. Řítí se večerní tmou a já mám pocit, že jim mám jít naproti, že můj příběh sice není tak košatý, ani tak sladký jako příběh B. J., nejspíš bude postrádat i některé odstíny šedivé, v životě to takhle vážně nechodí, ale třeba se mi uleví, když ho vypovím.

Kapitola 1.

Na základce jsem rozhodně nepatřila k oblíbeným v kolektivu. Naštěstí už nebyla doba, kdy se to psávalo do posudku, říkával mi tatínek. Vždyť ani kamarádky nemáš, dodávala maminka. Kdo by taky stál o přátelství s obtloustlou holkou, nezajímavou a taky s divným jménem a příjmením. Jmenuji se totiž Ema Valo. Nikoliv Emilie Valová, což by patrně prošlo, ale Ema Valo!

A tak, kromě běžných slastí a strastí obyčejné vesnické holky, posloužila jsem jako vděčný objekt šikany. Žvýkačky ve vlasech, zmizelé boty v šatně, zesměšňování, jedovatosti spolužaček, normální denní příděl. Kamarádkami jsem tedy neoplývala, natož kamarády. Vlastně jsem měla pouze jedinou, a to jen proto, že ona sama na tom byla podobně a taky se neměla možnost nikomu s příkořími svěřit. Stěžovat si u rodičů? Jednak byli v té době příliš časově vytíženi, a pak, i kdyby něco v mé věci podnikli, to bych to potom ve škole schytala tuplovaně.

Nač lhát, školu jsem nesnášela, až nenáviděla. Když to jenom malinko šlo, zůstávala jsem doma s různými diagnózami, nejčastěji s bolestmi břicha, což byla i pro mamku docela přijatelná omluva.

Ve čtrnácti jsem učinila první zkušenost s opačným pohlavím. Ani spolužák, ani kamarád, jak tomu obyčejně bývá, ale třiatřicetiletý muž. Znásilnil mě. Nic, nad čím bych omdlévala blahem při zápisu do puberťáckého deníčku. Paradoxní je, že to pro mě zároveň nebyl nijak traumatizující zážitek, jak by se, vzhledem k okolnostem, dalo předpokládat.

Vlastně si toho moc nepamatuji. Semlelo se to na mejdanu u jednoho vrstevníka, který chodil na jinou školu. Pozval mě s tím, že se tam sejde pár kluků a holek. Přijala jsem ráda a doufala, že konečně poznám nějaké fajn přátele. Z mejdanu si vybavuji snad jen to, že se tam asi hodinu po mém příchodu zjevil poněkud starší mužský, začal mě napájet alkoholem a brzy mi nepřipadal starý a rozhodně už nevyhlížel zle. Fakt vypadal dost dobře. Moje zkušenost s alkoholem do toho dne představovala jen akt organizovaného přípitku s rodiči při rodinných oslavách a jedno malé pivo, vypité natajňačku se starší sestřenicí na ségřině svatbě. No a jiné zkušenosti? Vynecháme-li prázdninový dotek ruky v přítmí kina a uspěchanou pusu na rozloučenou před domem, není vlastně co zmínit.

Panák za panákem (Střízlivé nás nedostanou.) a záhy nepředstavitelná bolest hlavy, ale ještě jeden poněkud kalný džus (Vždyť je to jenom limonáda.), a pojednou jsem se vznášela (Panebože, jak mě je zle.) a nekecám, bylo mi hrozitánsky. Pak už si nic nevybavuji.

Probrala jsem se v manželské posteli, svlečená, hlava se mi měla v příští vteřině rozskočit a žaludek se cpal rovnou do krku. Chystala jsem se umřít. Dovlekla jsem se do koupelny a civěla na sebe do zrcadla. Čuměla na mě divná bytost a snažila se smýt ze sebe tu hroznou špínu. Oblékla jsem se a vešla do haly a jen mlhavě zírala na popoléhající postavy a zatoužila po jediném, rychle pryč odtud.

Jenom při pomyšlení, že bych se s tím, co se odehrálo, někomu svěřila, mi naskakovaly pupínky po celém těle. Nejenže jsem se cítila bídně, snad jsem se i mocně styděla, ale ze všeho nejvíc jsem měla sama na sebe vztek. Proč jen jsem se mermomocí chtěla zalíbit ostatním, proč jsem jako obvykle nezůstala doma, všechno by určitě bylo jinak. Možná.

Přechod na střední školu jsem uvítala jako vysvobození, jako útěk z pasťáku, jako nekonečný lán svobody. Rodičovské bdělé oko přece jenom nedohlédne z vesničky střediskové, nebo, chceteli, z městečka, kde každý každého zná, kde jsem musela denně potkávat kromě jiných i své školní trýznitele, a už jenom to mi navozovalo blažené pocity. Prostě obzory středoškolského života mi pojednou nabídly tolik nebývalé volnosti, že se mi z ní podlamovala kolena. I kluci mě pojednou začali zajímat mnohem víc a k první velké lásce chyběl už jenom krůček.

První láska je první láska, je nejdůležitější a nejkrásnější, bolestná i sžírající, prostě první. A nikdo v tom období nemůžeme vědět, zda není i naše poslední. Mě potkala první láska krátce před šestnáctinami. Uhranul mne vyhazovač na diskotéce v našem malém městě. Úžasný chlap: asi 190 výška, kolem 90 kilo, prostě hromotluk jako vystřižený z reklamy místní posilovny. Tím, že trávil s činkami opravdu fůru času a byl deformován prostředím, vyprovokovala ho nejspíš moje nadváha a neohrabaná postava, aby mě oslovil. Jinak si to nedokážu vysvětlit.

Ten večer vrcholil program v diskotéce půlnoční travesti show. Svalovec stál těsně za mnou, věděla jsem o něm, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se mnou ztratí slovo. Asi v polovině programu mi poklepal na rameno a zeptal se, jak se mi vystoupení líbí a jestli nemám chuť na něco k pití. Podlomila se mi kolena. ON mě zve na něco k pití! Byla jsem tak překvapena, že jsem při překotném otočení se k NĚMU škobrtla špičkou lodičky o své vlastní druhé chodidlo a moje módní pýcha, lodičky s hodně dlouhatánskou špicí z mých nohou rázem vystřelily kamsi do prostoru. Dokonalému trapasu, rozplácnutí se na podlahu, zabránily JEHO ruce jako lopaty, do kterých jsem se, jak dlouhá tak široká, sesunula. Oplácaná holka v super lodičkách se rázem proměnila v bosého obtloustlého idiota s rozbitými střevíci a na pokraji zoufalství.

K mému ohromnému překvapení Svalovcova (tak jsem mu pro sebe začala říkat, a tak mu říkám dodnes, protože patří k mým přátelům, kteří mi, stejně jako tehdy, nikdy neodmítli podat pomocnou ruku) pozvánka na drink stále platila. Když jsem pochopila, že to navíc není jenom ze soucitu, strávili jsme spolu pěkný večer. Pěkný i přesto, že jsem do sebe klopila jednu skleničku za druhou, nemohla jsem přece vypadat jako nějaké nezkušené mládě, a ve finále se domů plížila po pěti. Notně opojená nejen alkoholem ale i vrchovatou náručí štěstí. Byla jsem bezmezně zamilovaná.

Láska jako trám trvala sotva dva měsíce. Problémem byl věk, namlouvala jsem si. Možná, ale jen maličko, i moje nadváha. Ze všeho nejvíc, alespoň jsem to tak vyhodnotila, však Svalovcovi kamarádi.

Toho roku zima opravdu dováděla, což mi rozhodně nebránilo postávat se svým Svalovcem, vyhazovačem, v průvanu u dveří diskotéky. Dokonce jsem tak činila s patřičnou dávkou pýchy. Jako oficiální přítelkyně důležité osoby místního kulturního světa jsem tam hrdě postávala s ním a dávala to svojí náklonností k němu patřičně najevo hlavně těm sokyním, které by o mě ještě před několika měsíci nezavadily ani pohledem. Pro lásku umíme, my ženy, trpět. Dokonce tolik, že jsem si vykoledovala zánět ledvin a skončila v nemocnici.

Ke vší hrůze mě jako šestnáctiletou šoupli na dětské oddělení,kde byla protivná mrňata a návštěvy jen do šesti. Marně jsem vyhlížela milovaného Svalovce a těšila se, až svými rameny rozrazí futra špitálových dveří. Nerozrazil. Chodil normálně do práce, přidával na stavbě, a vyhazovače vykonával po pracovní době melouchem. Když vehementně prosil svého stavbyvedoucího, že potřebuje vypadnout dřív, aby stihl návštěvu na dětském oddělení nemocnice, chlapi se mohli potrhat smíchy.

Nechápala jsem, jak bez své lásky vydrží celých čtrnáct dní, pro mě to bylo k uzoufání. Po propuštění že špitálu jsem navíc z jeho strany vycítila chlad a odstup. Začal se mi vyhýbat. Jednou večer jsem na něho čekala v diskotéce, byli jsme domluveni na osmou. V devět mi došla trpělivost a zatelefonovala jsem mu. „Jsem tam za hodinu, slavíme s kamarády, promiň,“ vysvětlil stroze a zavěsil.

Přikolébal se po půlnoci, byl opilý, jak zákon káže, a začal se do mě navážet: „Nějak se mi zvětšuješ, boubelko.“ Smrděl alkoholem.

„To se ti zdám dvakrát, jak seš nalitej,“ vzkypěla ve mně puberťácká pýcha a nějaké to deci jižanské krve v otcovské linii.

„Ale jdi ty. Nesmíš tolik papat,“ předváděl se před kamarády.

„Ubožáku! Co máš ve svalech, chybí ti v mozku. Ani vidět tě nechci. Běž do hajzlu.“

Odkázat chlapa před kamarády do patřičných míst je z mužského pohledu neodpustitelné. A pro téměř třicetiletého chlapa sousto přímo nepoživatelné. Náctileté nad tím nepřemýšlejí, náctileté ctí jen a jen svoji pravdu, svoji vizi, jakých obětí je třeba na oltář lásky s velkým L. Svalovec, padouch, lavinu lásky z mé strany neviděl, ba co víc, nechtěl ji vidět, natož se jí nechat zasypat a zhynout. Dodnes se tomu smějeme, jak vážně jsme to tehdy prožívali. Tedy hlavně já.

Svalovec o mně logicky již nechtěl ani slyšet. A aby bylo naprosto jasno, zachoval se jako většina mužů, už za dva dny drkotala zuby ve dveřích diskotéky ode mne starší, krásná, vyvinutější černovláska s nepřehlédnutelným poprsím rýsujícím se v halence nad nedosažitelně útlým pasem. To se jí to tam postávalo, když už se oteplilo. Co já se pro Svalovce nabulela, docela jistě jsem věděla, že už nikdy nikoho nebudu mít tolik ráda, že byl mým osudem a bez něj že život ani omylem nemá smysl a svět se musí ihned zbortit.

Na tom, že vás chlap vymění za jinou a hezčí, je jediné pozitivum. Donutí vás to něco se sebou dělat. Právě k tomu období se datují moje první smrtelně vážné souboje s nadváhou. Rozpůlila jsem si housku, půl ráno, druhá polovina odpoledne. Taky jsem začala chodit do solárka a bělit si zuby. Už za pár týdnů mi dobrovolná hladovka začala trýznit žaludek. Pouze při pomyšlení na jídlo mi bylo na zvracení. Jenže já ti, Svalovče, ukážu, koho jsi odstrčil. Budeš čumět! A ta prsatá s tebou! A skutečně jsem poměrně brzo zhubla o patnáct kilo a dostala se na nějakých sedmapadesát. Jak mně to slušelo! Fakt kočka, říkala jsem si při pohledu do zrcadla a nevynechala jedinou diskotéku.

„Dobrý,“ ucedil jednou, když jsem se zdánlivě nevšímavě promenádovala sem a tam, aby mě snad nepřehlédl. Ale to bylo všechno, o návrat zjevně nestál. Trvalo půl roku, než jsem to pochopila definitivně a přestala být za blbku. Jaká doba je dostačující, abychom se smířily s odmítnutím? A kolik minut zpoždění na domluvenou schůzku mužům tolerovat, abychom pro ně zůstávaly vzácné?

Dbát o sebe vůbec nebylo na škodu. Zvýšená péče o figuru, pochvaly spolužáků a známých, znatelný pokles váhy a pocit, že se sama sobě líbím, posunulo moje sebevědomí o pár pater výš.

Asi tři měsíce po rozchodu se Svalovcem, vyrazila jsem se sestrou a švagrem pobavit se do jednoho baru. Brávali mě sebou už od mých patnácti jako těžítko. To bývá úděl starších sester. Cítila jsem se opravdu hodně dobře a celý večer jsem samý úsměv vesele poletovala od známých ke známým, připíjela si s kdekým a krátce po půlnoci si uvědomila, že jsem unavená a že je třeba zamířit k domovu. Vlastně jsem se již šla pouze rozloučit s rodinkou, když jsem si všimla NEZNÁMÉHO v rozhovoru se sestrou. Jednoznačně fešák. Vysoký, štíhlý, ani nepotřeboval nabušené svaly z posilovny! Moderně střižené vlasy se zesvětlenými konci první dojem jenom umocňovaly. Narychlo jsem vyhrabala z kabelky parfém a konečky prstů rozhodila bohaté vlasy.

„Ema, moje mladší ségra. Bohužel,“ snažila se být moje sestra vtipná a vyznělo to trapně. Myslím, že sestřin pokus o humor neoslnil ani NEZNÁMÉHO. Já asi ano, protože mi upřeně hleděl do očí, podal mi ruku, řekl: „Ahoj,“ a představil se. Společenská únava byla ta tam a z večera v jeho společnosti bylo svítání a procházka probouzejícím se dnem. Nadvakrát jsme obkroužili městečko, z baru podél kostela a kolem fotbalového hřiště, a já mu visela na rtech. Líčení fotbalových situací za jednou z branek ve sportovním areálu, ve kterých ON hrál klíčovou roli střelce těch nejdůležitějších gólů, připadla mi jako předehra symfonie, která teprve měla zaznít. Svítání se protáhlo na rok a půl.

Tak jsem poznala Fotbalistu.

Konečně se ve mně rozhostil pocit spokojenosti. Brala jsem to jako zadostiučinění po neopětované lásce Svalovcově. Kdo si počká, ten se dočká, říkávala babička. Potkala jsem nejkrásnějšího prince ze všech plesů, jichž jsem se dosud zúčastnila. Zalykala jsem se štěstím a zamilovala se silou, o níž jsem donedávna vůbec netušila, že by kdesi ve mně ještě zbyla.

Zamilovala jsem se jako blázen. Nepočítám-li seznamovací noc, kdy jsme se sportovním areálem jenom procházeli, odvedl mě zanedlouho na hřiště s jasným cílem, pomilovat se. Za tím účelem přispěl do týmové kasy stokorunou a vyfasoval tak klíč od kabiny a společných sprch. Nebýt tak nádherně zamilovaná, těžko bych překonala léty nastřádaný puch potu mužských těl v omítkách objektu, vybudovaného svépomocí nadšenci kulatého nesmyslu. Ve fotbalové šatně mě svlékl a k milování došlo ve sprchách. Pustil naplno všechny kohoutky a voda se na nás řítila jako z vodopádů. Milovali jsme se vášnivě, rozdával se jako by všichni spoluhráči sledovali jeho výkon. Dělalo mu dobře, když jsem si pak v šatně oblékla jeho dres. Připadala jsem si sice jako při závodech v pytli, ale Fotbalistu to vzrušilo k další explozi. Dokonce jako bych ve finále zaslechla i slovo góóóóól.

Mně zase dělalo dobře i to, že jsem měla důvod na Fotbalistu žárlit. Cupitala jsem vedle něho a těšila se na závistivé pohledy dívek, které se po mém Fotbalistovi otáčely a krásně jsem se skoro užárlila, když mi ho tak okukovaly, a tou žárlivostí vyvolaný sžíravý tlak kdesi v podbřišku se mi měnil v příjemný pocit blaha. Možná jsem tenkrát pochopila pocit, jaký mívají muži, když si po boku vedou krásnou přítelkyni a jiní muži jim ji závidí.

Jenže ouha. Když jste na vrcholu blaha, dostaví se blažené uspokojení, vrátí se nezřízená chuť k jídlu a v ledničce mizí nutkavá, ale pomíjivá potřeba vylepšovat se. Pro někoho i pro sebe samu. A chlapi jsou prevíti. Neunikne jim žádný gram navíc. Neujde jim sebenepatrnější vráska či pupínek. Zato si nevšimnou úžasného make upu, nových řas za tisícovku, účesu, neřku-li nových šatů či halenky. Je to vlastně pochopitelné, mají fůru starostí sami se sebou, se svou výjimečností a skoro dokonalostí. A platí to v jakémkoliv věku a bez ohledu na disciplínu, v níž si libují.

Priority pětadvacetiletého kluka, nadšeného fotbalisty, hvězdičky okresního přeboru, jsou nepochybné a nezpochybnitelné:

1. místo: fotbal, přesněji fotbal na hřišti

2. místo: fotbal v televizi

3. místo: fotbal počítačová hra

4. místo: fotbal na dvoře se psem

5. místo: kamarádi z fotbalu

6. místo: hospoda a povídání o fotbalu

7. místo: dočasně jsem zaujala já

8. místo: rodina a práce

Svého sedmého místa jsem si velmi cenila a byla za ně vděčná. Jak mi bylo několikrát předhozeno, a jak jsem si i sama zjistila, moje předchůdkyně se horko těžko propracovala na místo desáté. Hned za literaturu o fotbale a sportovní časopisy. Sedmé místo, jak se záhy ukázalo, bylo mnohem cennější, než by se na první pohled zdálo.

Scházívali jsme se vždy navečer, protože já se ještě prokousávala k maturitě, on pracoval jako technik v pobočce jedné západní firmy a čtyřikrát v týdnu mě vyzvedával u našich a jezdili jsme k jeho rodičům, kde bydlel. Vůbec mi to nevadilo, s Fotbalistovými rodiči jsem vycházela dobře.

Ten čtvrtek večer mě jako obvykle vyzvedl a stařičký peguot zavzdychal po děravé okresce. Povídali jsme si, co u mě ve škole a co u Fotbalisty v práci, a taky mě překvapil sdělením, že o víkendu pro změnu půjdeme na fotbal, neboť se koná veledůležité derby se sousední vsí, a po zápase s klukama do hospody dohrát utkání a uhasit žízeň. Asi v polovině tankodromu mě požádal, abych mu podala papírové kapesníčky z přihrádky na palubní desce, kde je vozíval společně se šroubováky, žvýkačkami, mužskou ochranou a bůh ví, čím ještě. Balíček s kapesníky jsem nenahmatala.

„Nic tam není!“ A on skoro uraženě: „Podívej se pořádně, musí tam být.“

Už jsem začala být naštvaná, protože nejsem dement, abych nepoznala papírové kapesníky, ale pak jsem v přihrádce narazila na krabičku, která tam nepatřila. Když jsem ji otevřela, aniž by se ke mně otočil nebo sundal ruce z volantu, řekl: „Vzala by sis mě?“ Sotva mi bylo sedmnáct, tudíž bylo zřejmé, že myslí až za rok, ne hned, ale dokonale mi prstýnkem vyrazil dech. Fotbalista, u kterého jsem byla až na sedmém místě, mě žádal o ruku!

Ne že bychom se neměli rádi, ale čím déle náš vztah trval, tím více mi připadlo, že to mezi námi skřípe jako přechod ze zálohy do útoku v jejich mužstvu, jak mě často poučoval. Z jeho strany to opravdu na nějakou lásku až za hrob nevypadalo. Několikrát jsem se přesvědčila, že mi neříká pravdu, z angíny na umření se vyklubal tah s kamarády fotbalisty a děvčaty v nočním podniku okresního města, a taky bych ho vzteky udusila, když mi neustále předhazoval bývalou přítelkyni. Jak byla štíhlá a krásná. Dokonce jsem ho podezírala, že se stýkají dál a vlezla mu do mobilu. Měli svá tajemství, vzpomínali, jak se milovávali ve vaně a jak mu to chybí. A já trpěla, třebaže jsem se přesvědčila, že už to, kromě vzpomínek, opravdu zabalili. Jiné dívce zase esemeskoval, že má nyní novou přítelkyni, že sice není nic moc, ale zase má dost prachatý rodiče. Nechtějte znát tajemství druhých, žije se bez nich mnohem lépe!

Na dlani se mi třpytil jemný prstýnek z bílého zlata s titěrným kamínkem uprostřed, skromný a hezký. Pro mě rozhodně nejhezčí a nejmilejší kroužek na světě. V sedmnácti nepřemýšlíte, co bude, připadáte si děsně dospěle a víc neřešíte. Školu, bydlení, živobytí.

„Ano,“ řekla jsem a hrbolatá okreska se mi rázem proměnila ve vznášedlo do oblak.

Pojednou jsme byli zasnoubeni, nosila jsem se jako páv a brala náš vztah smrtelně vážně. On ne. Ani o špetičku se nezměnil. Muži se nemění, ani věkem, ani zkušenostmi, sotva ho mohla změnit role snoubence. Pokrok nastal snad v jediném, přestal mluvit o té, co se s ní miloval ve vaně. O to víc se můj snoubenec začal věnovat fotbalu. Vedle svých tréninků a zápasů si přibral i trénování mládeže, malých kluků. Jistě je to milé, snad i záslužné, ale pro náš vztah to znamenalo, že už pro mě jezdíval jenom dvakrát týdně, odevzdal mě svým rodičům a zmizel na hřiště. Čekávala jsem na něho až do tmy, je přece jasné, že po fotbale je žízeň. Jeho maminka vzdychávala u kuchyňského stolu, neříkala nic, ani syna neomlouvala. Spíš ji trápilo, co tomu řeknou naši, které si oblíbila a kteří se po zásnubách u Fotbalistových rodičů čas od času zastavili.

Ten den dopoledne odpadlo vyučování, a tak jsem si zašla na manikúru. Jako snoubenka jsem o sebe přeci musela dbát. Vlastně ani nevím, jestli mi manikérka stihla ty nehty dodělat. Sotva začala pilovat a vyptávat se na zásnuby, pocítila jsem zvláštní, divokou horkost. Po zádech mi stékal pot, ale já statečně seděla, usmívala se a asi i odpovídala na otázky, jenže manikýrčin hlas se mi začal vzdalovat, až zeslábl kdesi v dálce. Sevřel se mi hrudník a ze země už mě zvedli přivolaní záchranáři.

V nemocnici mi řekli, že jsem nejspíš jenom omdlela. Prima diagnóza. Jenže já jsem takto jenom omdlela do konce měsíce ještě třikrát. Jelikož se to rodičům hrubě nezdálo, skončila jsem nedobrovolně na neurologii.

Po nekonečných testech zazněl verdikt: poúrazová epilepsie.

A k verdiktu doktoři přidali seznam zákazů: nepít alkohol, nechodit na diskotéky (blikající světla), přímé ostré světlo podle lékařů vlastně moje záchvaty iniciovalo (i to na manikúře). (Řidičský průkaz? Slečno, vy jste se zbláznila. Chcete zabít sebe a jiné?) Přidali minimálně osm hodin spánku denně a hrst prášků k nim. Léky představovaly nejmenší zlo, tedy když za čas přišli na ty pravé, co mi nerozežíraly již tak dost zhuntovaný žaludek. Uznejte, pro puberťáka to prakticky znamenalo trest smrti.

Fotbalistovi jsem pravdu řekla po milování, aby si snad nemyslel, že jsem nějaká prašivá, když i po návratu ze špitálu polykám pilulky a nemůžeme spolu nikam vyrazit. Snažila jsem se nemoc bagatelizovat. Stejně jako doktorům jsem mu vyprávěla, jak jsem jako vesnická holka nevynechala jediný strom, párkrát jsem i spadla a zlomila si ruku. Pravdou je, že jsem sebou jednou sekla z kola a pozbyla vědomí.

„A právě toho se doktoři chytili,“ uzavřela jsem zpověď.

„Tak to si teda fakt nejsem jistej, jestli bych zvládl s tebou žít, kdybys,“ blekotal Fotbalista a strnule civěl kamsi do stropu.

Vždy jsem toužila po tom, aby mi partner říkal pravdu, byl upřímný, nic nezastíral, ale tohle byl zásah kordem do srdce. Co bych v tu chvíli dala za milosrdnou lež. Už tak jsem propadala depresím z otázek, jak dlouho mě bude nemoc omezovat a v jakém rozsahu. Odpovědět mi nikdo nedokázal.

A Fotbalista? Chodil po diskotékách a barech beze mne, vymetal koncerty a hlavně zelené trávníky. Mohla jsem po něm chtít, aby se vzdal života? Euforie ze zásnub byla ta tam.

Půl roku jsem si připadala jako malomocná a odstrčená. Ponořila jsem se tedy do studia, maturitní zkoušky se blížily. Ale před nimi cosi mnohem příjemnějšího, maturitní ples. Dokonce jsem se pasovala do role jedné z hlavních organizátorek, pojednou jsem měla času víc, než ostatní. Přípravy na ples mne doslova pohltily a Fotbalista se v mých myšlenkách rozpouštěl jako léky na moji nemoc ve sklenici vody.

Od rána jsem nesvá. Znáte ty dny, kdy se při vstávání těšíte, aby už byl večer. Dnešek k nim patří. Dorazily výsledky z magnetu a moje neuroložka mě touží popatřit. Na konzultaci mě pozvala. Ale to se jen tak říká, konzultace. Nejde o nic jiného, než o rozsudek, který nevydává soudce, ale lékař. Vím své. Při zánětu ledvin se na mě vykašlal Svalovec, epileptické příhody z mládí, co mi dosud komplikují život, nevydýchal Fotbalista, odebrání prsu, přidání prsu, to je jenom letmý výčet starých rozsudků. Jaký bude ten dnešní, šestadvacetiletá stařeno?

Dusno v čekárně umocňuje klepání nohy pána sedícího vedle mě a tik ve tváři dámy, jejíž obličej asi bývával ozdobou společnosti. Jaký bude můj za čtvrtstoletí?

„Dobrý den, Emo. Jak se cítíte?“

Jak bych se měla, proboha, cítit? Jsem zdravá. Já to přeci musím vědět, to jenom duše na čas ochuravěla, ale to se spraví. Práce to spraví, jenže práce teď potřebuje ten správný rozsudek.

Doktorka si mne bradu a oči boří do lejster na stole, komisní výraz se strojeným pokusem o úsměv mi k ní nesedí. Snažím se působit uvolněně, znovu připomínám hlavní důvod, proč jsem v této ordinaci počtvrté za poslední měsíc.

„Když já ten řidičák fakt moc potřebuju.“

„V nemocnici Na Františku mám přítele primáře,“ říká, aniž se na mě byť jen podívá. „Dojednala jsem vám tam hospitalizaci, Emo. Sestra vám předá dokumentaci a sdělí formality.“

Plná čekárna nyní civí na mě. Cosi mi padá na podlahu a nohy se mi chvějí tak, že se nedokážu sehnout. Mladík v zelené mikině mě přidržuje a někdo mi strká do ruky balíček se zdravotní dokumentací.

Seber se, velím sama sobě a rentgenuji objemnou složku pro primáře, u kterého se mám hlásit k hospitalizaci. K hospitalizaci! Musím mít jasno, co je v rozsudku.

Listy papíru vlastně vyhlížejí jako ty, kterým svěřuje pastelkové fantazie můj syn. Zadržuji dech a oči sprintují z jedné stránky na druhou a na třetí, na poslední. Nečitelné klikyháky v latinském labyrintu, grafy, čísla, hodnoty, popisy rodinných dispozic, zprávy o dosavadním léčení a jiná doktorská moudra. Ani jediné slovíčko o mé budoucnosti. Kde jsi, úlevo, co ses měla dostavit, když si lékařská tajemství přečtu?

Každý rozsudek rozruší, jenže jsou i rozsudky, které rozloží. Zejména pak ty, jimž nerozumíme. Ani my, ale nejspíš ani soudce.

Pojednou zatoužím obejmout svoje zlatíčko. Pomazlím se s ním, vykoupu ho a přečtu mu pohádku. Tu nejdelší, co v knize najdeme, aby nás uspala oba a zaplašila den, do kterého se mi ani trochu nechtělo vstávat. A kolik takových jich je přede mnou?

Kapitola 2.

Maturitní ples klepal na dveře. Bože, jak já se těšila. S předstihem jsem poctivě zapracovala na svém zevnějšku. Chtěla jsem před Fotbalistou a jeho i naší rodinou opravdu zazdobit. A před spolužáky a spolužačkami nebýt za socku. Zhubla jsem na čtyřiapadesát a nechala si prodloužit vlasy. Šaty na zakázku jsem si vyhlédla na portálu červený koberec podle Penelope Cruz. Uzoulinké, růžovoučké s černou satinwood stuhou pod prsy. Fakt pecka!

Od rána panovaly v rodičovském domě důkladné přípravy.

A nejen před zrcadlem. Vrcholila i moje maturita z organizace. Měla jsem za úkol poradit si s tombolou, zajistit výzdobu sálu kulturního domu, kde se ples konal, a vůbec obstarat fůru dalších maličkostí. O živého čuníka, hlavní ceny do tomboly, se mi naštěstí postaral taťka, i tak jsem sotva stíhala.

Vše klapalo podle mých představ. Dokonce i Fotbalista s rodiči dorazili včas, aby stihli slavnostní ceremoniál. Odtančily se povinné tanečky, vymámili jsme na přítomných příspěvky na chudé studenty, slosovala se tombola, otec odvezl čuníka výherci až domů a už už se všichni maturanti těšili, že to zakrátko zabalíme, převlékneme se do džínsů, rodiče vyexpedujeme s našimi svátečními svršky domů do hajan a vyrazíme svůj maturiťák dooslavit kamsi do nekonečné noci dospělosti.

Seděla jsem se svým Fotbalistou a rodinou u stolu na balkóně, když za mnou přikvačila vyjevená spolužačka.

„Emo, dole je ňáký pako a dělá bordel. Skoč za ochrankou, ať toho debila vyvedou.“

Když jsem se naklonila přes zábradlí, na parketu jsem nic pozoruhodného, kromě dvou mládenců z naší třídy, kteří už byli namol a tancovali spolu a s lahví vína, nezpozorovala. Přesto jsem pospíchala ke schodům, kde jsem se srazila s ochrankou a upozornila ji na vetřelce. Ještě jsem se ani nestačila vrátit k našemu stolu a zezdola se ozvaly rozrušené hlasy. Shora jsem uviděla, jak se vyhazovač dohaduje s nějakým mužským v růžové košili. Už se zdálo, že si pánové vše potřebné vyříkali, člen ochranky se s mužem rozešel a zamířil na své místo a růžová košile vykročil ke vchodu. Jenže růžová košile se pojednou vmžiku otočil, rozeběhl se a nakopl námi najatého vyhazovače do zadku. A, světe div se, člen ochranky nehnul brvou, zvedl se, oprášil si kalhoty, růžová košile pohledem zkontroloval situaci a vypařil se.

„A za tohle tý ochrance platíte, jo?“ hlesl Fotbalista, který to celé vedle mě sledoval. Civěla jsem na tu scénu nemocna slova a jen jsem si pomyslela, jak je dobře, že růžová košile vypadl a že je nejvyšší čas to v kulturáku zabalit. Až později, v baru, jsem se od spolužáků dozvěděla, jaký poprask na sále růžová košile hned po příchodu do sálu způsobil. Nejdřív prý hlavou rozbořil chatrnou sádrokartonovou zeď, aby se dostal do šatny ke kapele, která podle jeho soudu hrála nebetyčně blbě a falešně, potom způsobil trauma babičce spolužáka Málka, které v klíně přistál obří preclík, a vrcholem bylo, když si uprostřed sálu sundal kalhoty i s trenýrkami a na všechny vystrčil holou. Na to, že miluji horory, literární i filmové, tohle bylo i na mě dost.

„Kdo sem toho vylízance vůbec pozval?“ zeptala jsem se racionálně, když utichly vášně. Nikdo nevěděl.

Událost pochopitelně měla dohru ve škole. Hned v pondělí.

Jako jednu z organizátorek mě povolali k ředitelce. Ve sborovně kromě nejvyšší šéfové, její zástupkyně a naší třídní seděli tři muži. Vlevo nejstarší, pětatřicátník nevýrazného zjevu, uprostřed druhý chlap, holá hlava, mírně při těle, s potutelnýma očima, a vlevo růžová košile se střihem anglického trávníku na hlavě. Zeptali se mě, který že z pánů tropil výtržnosti na pátečním plese a ta otázka mi fakt přišla úplně stupidní. Každý z účastníků maturitního plesu by jasně ukázal na růžovou košili a ani já nemohla jinak.

„Cože?“ vykulil růžová košile nevěřícně oči. „Seš normální?!“

Pak se růžová košile začal řehnit na celé kolo, pleška sáhl do kapsy, vytáhl několik pětitisícovek, položil je před ředitelku s tím, že se ještě jednou omlouvají, a v dobrém rozpoložení se všichni tři zvedli k odchodu. Nyní jsem nevěřícně civěla já. Až teď jsem si totiž všimla, že se v koutku sborovny krčí i moje spolužačka Káťa, která k nám do maturitního ročníku loni propadla. Přiznala, že bratrance na ples sice nezvala, ale on se o něm dozvěděl a vyrazil s kamarády ukázat vesničanům, jak se to roztáčí a jak se paří v metropoli. O víkendu, chuděra Káťa, alespoň vystřízlivělé výtečníky přesvědčila, aby škody a ostudu nenechali na chudých studentech.

Za tři dny se ke mně Káťa o velké přestávce přitočila a líčila mi, jak jsem se zalíbila jejímu bratránkovi a že jestli mu smí dát moje telefonní číslo. To už se i vysvětlilo, že skutečným výtržníkem na plese nebyl mnou ve sborovně obviněný růžová košile, nýbrž pleška. Tím se též objasnilo, proč na mě růžová košile tak nevěřícně zíral, a mně konečně docvaklo, že jsem konfrontaci ve sborovně neuvěřitelně popletla pouze kvůli barvě košile. Že ji má některý chlap na sobě od pátku do pondělí by mi zase tak divné nepřišlo, chlapi umějí být prasata, ale jaksi jsem nepostřehla, že měl v pátek na plese na sobě podobnou pleška, nikoliv anglický trávník.

Fotbalista v tom čase zredukoval naše schůzky tak na jednu týdně, tedy pokud mu do toho nepřišel nějaký dozajista důležitý zápas, to jsme se pak vídali třeba jen dvakrát měsíčně. Přesto mi připadlo nepatřičné, byť po telefonu, cvrlikat s jiným. Zasnoubení dosud nikdo neodvolal.

„Klidně mu moje číslo dej, vždyť o nic nejde,“ přitakala jsem.

Ještě týž večer mi zvonil mobil třikrát. Hovory jsem nepřijala. Možná jsem se ještě styděla, jak jsem Kátina bratránka ve sborovně křivě obvinila, možná kvůli fotbalistovi, možná se ty dva důvody slily v jeden. Následovala neuvěřitelně dlouhá esemeska. Román o tom, jak jsem se mu ve škole líbila, jak moc by mě chtěl opravdu poznat, že mě má od té chvíle plnou hlavu, a jestli nemá skončit v Bohnicích, za což bych prý nesla přímou zodpovědnost, neodmítnu jeho pozvání na schůzku. A to co nejdřív! Nejlépe ihned!! Kdekoliv!!!

Nepřeháním, následně mi volal pětadvacetkrát až třicetkrát denně. Kdo by odolal? V devatenácti! Svolila jsem ke schůzce pod podmínkou, že se nesejdeme sami. Ještě pořád mi to vůči Fotbalistovi přišlo nefér. Nakonec zazněla úmluva – mně bude dělat garde Káťa, jeho sestřenice, on dorazí s kamarádem.

V přítmí u baru jsem spatřila dvě hlavy – anglický trávník a pleška. Pleška hbitě slezl ze židle a Káťa řekla: „Už se vlastně znáte. Tohle je můj bratránek.“

Polkla jsem.

„Moc fajn se s tebou povídá telefonem, ale takhle to snad bude lepší,“ křenil se pleška-výtžník a já polkla podruhé. Zčervenala jsem jako Karkulka a polilo mě horko jako před první epileptickou příhodou. Celou dobu jsem opravdu byla přesvědčena, že Kátin bratranec je anglický trávník! První myšlenka mi velela vzít Káťu za ruku a utíkat od obrtrapasu kamsi do nedohledna, ale nestalo se. A je ironií osudu, že tento omyl zanechal v mém životě nesmazatelnou stopu.

Když jsem se ze šoku částečně vzpamatovala, přišel uragán, na který se nezapomíná. Výtržník-pleška i jeho kamarád anglický trávník, který hladově hltal očima Káťu, se ukázali jako úžasní společníci. Sršeli nápady, špičkovali, hýřili vtipem a oslňovali nenuceností. Nebyli vlezlí, nevytahovali se, žádná silácká gesta, třebaže pleškovo potetované tělo mohlo u lidí evokovat opak. Neustále něco zajímavého vyprávěl, ale nemluvil o sobě. Zajímalo ho, co čtu, jakou mám ráda muziku, kdo jsou mí rodiče, jaké mám koníčky a jestli mě baví škola, kde budu maturovat. Nikdy bych netušila, jak rychle uběhnou tři hodiny. Až později jsem si uvědomila, že vlastně od okamžiku, kdy nás odvedl od baru ke stolu, a rozproudila se zábava, nebylo pro mě cesty zpět. Ani za mák jsem nevěřila povídačkám o Amorově šípu, který náhle zasáhne dva dosud neznámé lidi, o chemické míchanici omračujícím způsobem ovlivňující naše podvědomí, láskám na první, pardon, na druhý pohled. A jeden poloviční, z balkonu v kulturáku. A přece mě to zasáhlo. Všechno dohromady a naráz.

Kvůli komikovi, milému ukecánkovi, sebevědomému potetovanému plešatci, co mi říkal princezno a kočičko a taky že jsem jednička a výjimečná, podtržená jednička s hvězdičkou, jsem hned druhý den ráno namísto do školy jela za Fotbalistou do práce a rozešla se s ním. Poučila jsem se, vytáhla ho z dílny a prstýnek mu vrátila mezi čtyřma očima, aby nás jeho spolupracovníci neviděli a neslyšeli. Jsem přesvědčena, že i když mě požádal o ruku, opravdově mě nemiloval. Měl mě jen svým způsobem rád, protože mi ještě dva roky psal. Po rozchodu zhubl o dvanáct kilo a, jak se mi jednou svěřil, dobře půl sezóny ho nebavil ani fotbal. Muži tak neradi prohrávají, a vědomí, že leccos doceníme, až když to ztratíme, poznání, že prstýnek nejsou okovy, byl koktejl, který si musel vypít až do dna.

Byla jsem zamilovaná a zářila jsem jako sluníčko toho maturitního jara plného znovu nabyté svobody. Čas dospívání, kdy chceme měnit svět, jehož středobodem se cítíme, kdy dospělí, zejména rodiče, jsou nám žalářníky a opruzovači, jsem si užívala jako nikdy předtím. Chtěla jsem s novou láskou být vlastně pořád a on chtěl totéž a vídali jsme se tedy prakticky denně. Hned mi narovinu pověděl, že před několika týdny odešel od starší a žárlivé přítelkyně, která ho, když vztah začal krachovat, vydírala tím, že neměl střechu nad hlavou. Parkrát přespal u mě, ale to nebylo řešení.

Rodiče, stále zaměstnaní a plácající se ve svých podnikatelských problémech, zpočátku snad ani nezaregistrovali, že už si domů nevodím Fotbalistu. Hodlala jsem to změnit a zorganizovala představovací oběd. Málem jsem stařečkům způsobila smrt, když v potetované hoře masa poznali plešku-výtržníka, alias růžovou košili z maturitního plesu.

„Maminko, tatínku, tohle je…,“ špitla jsem, „…jak jsem vám o něm vyprávěla.“

Zvláště mamku moje známost evidentně vzala. Stála tam bezhlesně s vykulenýma očima. Strašné ticho, které nastalo, přerušil můj nápadník tím, že podal mamce ruku, uklonil se a hlasitě řekl svoje jméno a příjmení. Mamka se omluvila, že si něco zapomněla v autě a zmizela na dvorku. Dlouho se nevracela, zjevně si potřebovala zapálit. Seděli jsme v jídelně a mlčky na sebe hleděli. Pak se máma vrátila, začala servírovat, s úžasem pozorovala, jak mé lásce chutná a potutelně se mě v kuchyni zeptala, co že je to za masožravce. A když jsme na chvíli osaměly, špitla: „Emičko, to nemyslíš vážně? Co na něm, proboha, vidíš? Výtržník a chuligán je to! Ožrala a rváč. To si neumíš najít nějakýho pěknýho, normálního, slušnýho kluka? S touhle potetovanou obludou, s tímhle masožravcem dojdeš tak akorát do kriminálu.“

Maminko, maminko, kdybys jen tušila, že pro mě je tahle potetovaná obluda ten nejkrásnější mužský v celé galaxii. Ale MASOŽRAVEC se mi líbil, ne že ne.

Když jsme se seznámili, vážil masožravec 110 kg, měřil 185 cm a tělo mu zdobila tři velkoplošná tetování. Po několika letech mu přibylo 30 kilogramů, na těle několik dalších pláten a došlo k rozšíření těch stávajících. Trochu mě nakazil, tedy alespoň těmi obrázky. Postupně jsem se také ozdobila třemi menšími kousky, naštěstí ne kilogramy. Ženské při těle nesnášel.

Rozuměli jsme si takřka ve všem a zakrátko jsme za sebe mohli dopovídávat věty. Byli jsme zamilovaní k zbláznění a muselo to z nás sálat do všech světových stran. Říkal mi Čiči a já jemu Boo. Ale jen v soukromí. Před rodinou a kamarády pro mě vždy byl Pupča. Říkala jsem mu Pupčo něžně, žádný hanlivý podtón, jako bych se s tím jeho bříškem laskala.

Zpočátku jsme s masožravečkem bydleli u našich. Bylo to s podivem, ale mamka si k němu postupně nacházela cestu, otec byl zdrženlivější. Zakrátko ale soužití začalo skřípat. Není nic divného na tom, že rodiče po třicetiletém manželství v mnohém žili v zajetých kolejích, a pojednou jim do letitých jízdních řádů pronikl chaos v podobě hlasitého smrkání do umývadla, po celém domě odkládaném oblečení, srkání polévky, netřídění odpadu – zejména prázdných obalů zapomínaných v ledničce. Já si jeho nectností všimla až později, v tom čase jsem je nevnímala, nevadily mi.

„Stáří a mládí pohromadě nedělá dobrotu,“ potvrdila mi babička, „o soukromí přicházejí všichni.“ Navíc jsem odmaturovala a prokousala se přijímacími zkouškami na vysokou, obor mezinárodní obchod. Po středoškolských studiích se zaměřením na cestovní ruch mi to přišlo logické. Ale to je tak všechno, vlastně jsem neměla úplnou představu, čemu bych se chtěla v budoucnu věnovat. Moje nové školní angažmá každopádně předpokládalo každodenní nepříjemné dojíždění do Prahy.

Masožravec vyřešil situaci i problémy rázně a nekompromisně.

Než si seženeme podnájem, domluvil přechodné bydlení u své maminky na Vinohradech. Malinko jsem měla obavy, abychom nešlápli z bláta do louže, ale oponoval mi, že to nějaké dva tři týdny vydržíme, že nebudu muset za tmy na autobus do Prahy a za tmy z Prahy do vísky k našim, což by samo o sobě byla výhra, poněvadž kontroverzí mezi mnou a mamkou přibývalo. Masožravec navrch přidal trumf: Budeme neustále spolu!

Ukázalo se, že masožravečkova mamka je fajn ženská, pohodová, nekonfliktní, společenská. Ráda si dala skleničku vína, ostatně já taky, a to jsme pak splkli, kde co a ani nám nepřišlo, že jsme obě paličatí raci. Rovněž k masožravečkovu otčímovi jsem si našla cestu. Už jsem se zmínila, že miluji horory a masožravečkův nevlastní otec sdílel tutéž zálibu. Půjčoval mi filmy, a když byl čas, sdělovali jsme si zážitky a probírali novinky tohoto žánru. Ostatně, netrvalo dlouho a nakazila jsem hororovou mánií i masožravce. K mým oblíbencům odjakživa patřil Stephen King. Masožravec si uložil tuto informaci do paměti a kupoval mi jeho knihy a nikdy se mu nestalo, že by jeden titul donesl dvakrát. Často mi nechal přibalit i hry The Sims pro simulaci života, ve které si můžete stvořit třeba sami sebe, nejlépe v hezčí verzi, postavit dům, a třeba i zplodit děti. Masožravec věděl, jak mě to baví a vlastně mi tak nechtěně předkládal důkazy, jak na mě myslí, i když nejsme zrovna spolu, a že mě miluje.

Dokázali jsme si i v titěrném prostoru malého pokojíčku vytvořit neuvěřitelně příjemnou atmosféru a hororové filmy a počítačové hry k nim přispívaly tajemnem a přijímáním strachu vedle někoho, kdo vás ochrání. A tak mám na vinohradský čas nepohodlného bydlení nádherné vzpomínky. Jednu dokonce výjimečnou.

Tu sobotu masožravec prohlásil, že by večer zůstal rád doma, že se mu nikam nechce. Překvapil mě, jelikož jsem všední dny trávila ve škole a on v práci, vyráželi jsme o víkendu za zábavou, na diskotéky, někam se posadit, do kina. Ale byla jsem po celém týdnu utahaná, a tak jsme se navečeřeli a zalezli do koupelny. Býval to takový náš rituál, společná koupel. Relaxovali jsme, holili jsme si navzájem nohy, a někdy se ve vaně i milovali.

„Co si pustíme, v bedně jako obvykle nic není?“ špitla jsem, když jsme zalezli do peřin.

Potutelně se usmál, zašátral pod polštářem a podal mi kazetu.

„Děs v prádelně! Fakt? Jsi génius! Kde jsi to sehnal?“ radovala jsem se jako dítě z filmu natočeného podle Kingovy povídky.

Drželi jsme se za ruce, dívali se a brzičko se začali nudit, protože film se poněkud nepovedl a v okamžiku, kdy obživlý mandl začal pojídat lidi, jsme se spíš uchechtávali, než abychom se báli.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat,“ zvážněl masožraveček a mně se zazdálo, že jeho pohled nějak zjihl a nedala bych moc za to, že se mu zaleskly oči.

Než jsem zareagovala, znovu sáhl pod polštář, vyndal nevelkou oválnou sametovou krabičku, otevřel ji a v přítmí pokoje se zajiskřil přenádherný prstýnek a na víčku krabičky zasvítila dvě slůvka: ŘEKNI ANO.

Žádná luxusní restaurace ani let balónem, žádná prosluněná pláž či romantická procházka pod hvězdami. Snad jsem ani souhlasně nepřitakala. Líbala jsem ho a objímala a trošku mu i unudlila rameno. Nejkrásnější je, když vás muž požádá o ruku a nečekáte to. Kdyby mi navlékl na prst proužek trávy, byla by to ta nejkrásnější žádost o ruku, jakou bych si byla uměla představit. Byli jsme šťastní, zamilovaní, spolu.

Když jsme se s masožravcem poznali, pracoval v jednom pražském kasinu jako ochranka. Jezdili jsme jeho stařičkou škodovkou. Na sedadle spolujezdce jsem musela nohy buď vytrčit na palubní desku, anebo je srolovat na sedačku. V podlaze se totiž černala rzí vyžraná díra velikosti rodinné pizzy, ve které nenávratně mizely předměty padající mi z ruky, jednou v ní zahučela i bota.

Masožravec dřel a snažil se pílí postoupit na pracovním žebříčku výš. Šlo to ztuha, a když pochopil, že ho vždy přeskočí někdo z lidí protěžovaných šéfy, sešel se s několika stejně oceňovanými a založili firmu na zprostředkování bezpečnostních služeb. Doba jim přála, kdekdo chtěl vyzrát nad kdekým, dostat konkurenta do úzkých a vyčmuchat na ty druhé jejich slabé místo. Zakrátko jsme si mohli dovolit jiné auto a hlavně pronajmout si byt v novostavbě na okraji Prahy a být konečně sami, jeden pro druhého.

Dokázal v krátkém čase vydělávat slušné peníze. Ale také je uměl roztočit, nikdy nebyl šetřílek a jako i já rád nakupoval. Záhy jsme si dopřáli svoji první exotickou dovolenou u moře, v Atlantiku, daleko od všech masožravcových známých a kamarádů a veksláčků, podvodníčků a podivných existencí, které se kolem něho, k mé nelibosti, motali. Proto jsem se těšila jako dítě na školní výlet.

První dva tři dny jsem se štípala před zrcadlem do tváří, jestli se mi ráj na zemi zvaný Madeira nezdá. Ostrov uhrančivých krás, probarvený divukrásnými květy rostoucími tam u každé popelnice, pozoruhodné členitosti a milých lidí. Masožravec půjčil auto, objeli jsme celý ostrov, hleděli z vyhlídek na neuvěřitelně zkultivovanou krajinu a měli dojem, že hledíme na stavebnici dokonalé silniční sítě a tunelů, vedoucích i do nejzapadlejších vísek na pobřeží oceánu.

„Tunelů jako v Praze, co?“ zasmál se masožravec vlastnímu vtipu. V masívních slunečních brýlích, bez tílka, tetování ozářené zapadající oranžovou koulí. Toužila jsem po něm jako nikdy a být to na mě, nevylezli jsme z postele.

Jenže to by masožraveček pošel hlady. Pátý den pobytu na Madeiře jsme večeřeli v restauraci Churchillova vyhlídka, z terasy se kochali kýčem obrazu podvečerní rybářské zátoky, kterou tady velký politik rád malovával, masožravec labužnicky zdolával druhou tyč místní lahůdky, na vavřínovém dřevě rožněných kusů skvělého roštěnce a já popíjela k výtečně připravené rybě místní lahodné bílé. Když jsem za sebou zřetelně zaslechla češtinu, bezděky jsem si pomyslela, že máme po dovolené.

Samozřejmě, že masožravec krajany pozdravil, samozřejmě, že je pozval ke stolu, pánové si samozřejmě padli do oka, samozřejmě že začali panákovat exotické rumy, trumfovat se v jejich značkách a stáří a samozřejmě že to končilo, i přes moje důrazné protesty a slzičky krajanovy partnerky, velkou jízdou zapůjčeným autem do kasina v hlavním městě ostrova. Zle jsem se zaškaredila, masožravec však už byl rozparáděný a přidal psí oči: „Boo, dovolená je od slova dovoliti si, nedělej vlny.“ Dobře věděl, že žádnou scénu neztropím, ale taky musel vědět, jak mě to žere.

Než jsme spolu začali žít, zmínil se, že si občas zahraje ruletu. Něco takového šlo v mém dosavadním životě dočista mimo mě. Dokonce si vybavuji, jak jsem kategoricky zahrozila, že s člověkem, který je na hazard prostě nebudu. „Jakýpak hazard?“ smál se na celé kolo a naštval mě. To jsme spolu začínali a já dosud bydlela u rodičů, vezl mě zrovna domů. Abych demonstrovala, jak myslím výhružku vážně, požádala jsem, aby zastavil a se slovy:

„Rozcházím se s tebou,“ jsem vystoupila a hrdě odkráčela.

Už za domovními dveřmi jsem litovala. Jestli se opravdu rozejdeme, fakticky se zblázním. Ještě týž večer mi z masožravcova telefonu volal jeho kamarád. Sdělil mi, že se masožravec hrozně opil, ale že to by nebylo nejhorší. „Ten debil stojí uprostřed silnice a řve, že nechce žít, když s ním nebudeš a ať ho klidně něco sestřelí. Co mám dělat?“

Hryzalo mě svědomí, že jsem jednala impulsivně a unáhleně vyhrotila situaci, ale vedle toho mi cosi říkalo, abych v tak zásadní záležitosti, jako je hazard, nepolevila. Hazard a drogy, z obojího mě jímala hrůza, vedle níž byly i ty nejstrašnější horory v mých očích úplná selanka.

„Tak mu řekni, ať jde k telefonu, že s ním chci mluvit,“ vyměkla jsem. On by se, cvok, snad opravdu nechal na té silnici rozmašírovat.

Když se vyspal z opice, přijel a slíbil, že bude hodnej. Věřila jsem mu. Milovala jsem ho a toužila po jediném, žít s masožravečkem v pohodě a slušně.

„Emičko, já ho nepoznávám. Co mu vaříš, že se tak uklidnil?“

usrkávala skorotchyně z dvojky bílého a tetelila se blahem. „Ani nevíš, jak jsem ráda, že jste se potkali.“

Celý rok před svatbou byl milionový. Striktně, snad i z pověrčivosti, jsme se dohodli na tom, že se vezmeme do roka a do dne. Vůbec jsme měli rozsáhlé plány. Jejich naplnění nám umožňovaly peníze, které vydělával, ale současně jsem rovněž začínala vnímat, že ho tytéž peníze začínají kazit. Když jsme měli hluboko do kapsy, držel se víc doma, hodně jsme si spolu užívali, ale po naší první exotické dovolené, jako by nastal zlom. Vlastně už tam. Samozřejmě, že to u jednoho večera s krajanem neskončilo. Vracívali se s novým kamarádem z hotelového baru na pokoje při kuropění a já s krajanovou přítelkyní jsme s poněkud opuchlýma očima snídaly samy a mohly si jít stěžovat tak maximálně k soše slavné Sissi v blízkém parku.

Když se opil, vracíval se až k ránu. To se stane každému chlapovi, říkala jsem si, i když jsme ještě nedávno jeden bez druhého téměř neudělali krok. Taky jsem ho přistihla při drobných lžích. Nepátrala jsem, kde se pohybuje. Sám se prozradil, když mi tvrdil, že byl tam a tam a za několik dní vyplynulo, že se nacházel někde úplně jinde. Nechtěla jsem být za stíhačku, ale když mi odpoledne sdělil, že musí nutně do práce a vrátil se ve čtyři ráno, bolelo mě to. Kamarádky, sestávající z holičky a pedikérky, víc jsem jich neměla, mi říkaly, že mužský se musí čas od času urvat ze řetězu. Faktem je, že za rok se to stalo tak pětkrát, takže jsem z toho nedělala vědu. Ale přece jenom se můj život začínal pozvolna měnit, hlavně jsem bývala více sama. A též mi přišlo, ale možná jsem začínala vidět trávu růst, že ani o sex se mnou už nejeví takový zájem. Nikdy jsme s milováním neměli problémy, naopak, milovávali jsme se náruživě a často.

Ale asi jsem si to opravdu jenom namlouvala, ráno odcházíval do práce, vracíval se večer. Utahaný a ne pokaždé v náladě. Vždycky je něco za něco, vydělávat na příjemný život bere čas i síly, filozofovala jsem sama se sebou nad skleničkou vína.

Můj pocit větší samoty mohl vyplývat také z toho, že když jsme se odstěhovali od skorotchyně do podnájmu, zůstávala jsem mezi čtyřmi zdmi jenom s pejskem. Svého věrného kamaráda, štěňátko Shih-tsu, jsem si pořídila ještě dřív, než jsem poznala masožravce. Mělo se jmenovat Samuel, Akim nebo Sony. Líbila se mi všechna tři jména, a tak jsem ho nakonec pojmenovala Samuel Akim Sony. Masožravec z něho byl paf. Když se vracíval z práce, neuslyšela jsem ode dveří Jsem doma zlatíčko, zato jsem zaslechla šišlání A kdepak ty ši byl? a Čopak ty ši delal? a Nežlobil ši paničku? a masožravec lozil po podlaze po čtyřech, muchlal se s ním a olizoval.

V Praze jsem vlastně nikoho neznala. Měla jsem masožravce a stačilo mi to. Vlastně jsem o nikoho jiného nestála. Upnula jsem se na to, jak moc a rád jedl. Jinak by se mi dny bez něho zploštily pouze na TV, občas učení, které mě moc nebralo, nezbytnou skleničku vína a cigarety. Začala jsem pronikat do tajů vaření a propracovávala se systémem pokus-omyl k pochvalám a labužnické blaženosti v masožravcově tváři. Možná to zní hloupě, ale i já se ocitala na vrcholu blaha, když jsem viděla, jak mu chutná a jak je spokojený. V devatenácti jsem si nadevše přála, aby moje láska byla opětována, abychom byli rodina a mohli jeden pro druhého dýchat, a když na to přijde, našli jeden ve druhém oporu.

Pozdě večer, nezbývalo hodně do půlnoci, ozval se masožravcův mobil. Potýkal se ten den s migrénou, na kterou trpíval, a vyzvánění telefonu mu zkřivilo obličej. Přesto mi sdělil, že bude muset na hodinku dvě odjet, že mají nějaký malér ve firmě. Namítla jsem, že by měl zůstat v posteli, vždyť ještě zvečera bolestí z migrény objímal záchodovou mísu a zelený byl jako brčál. Rychle na sebe navlékl pouze teplákovou soupravu a zmizel. Když odjel jen nalehko, řekla jsem si, bude pospíchat domů. Šla jsem si tedy klidně lehnout.

Probudila jsem se kolem čtvrté ranní. Na displeji telefonu mi svítily dva nepřijaté hovory a esemeska: Ve firmě jsou policajti. Někdo nás musel naprášit, čekali tu na nás.

Rázem jsem procitla. Zavolala jsem zpět, ale jeho telefonní číslo bylo nedostupné. Hlavně nepanikařit. Zapálila jsem si cigaretu a přemýšlela, co se stalo. Taky mě napadlo, jestli si chlapci nepřihnuli a netáhnou noční Prahou, nebylo by to poprvé. V teplákové soupravě?, zapochybovala jsem. Opakovaná volání na jeho číslo mi vysvětlení nepřinesla.

Nad ránem už jsem nevydržela a zavolala masožravečkovu společníkovi. Přijel za dvacet minut a sdělil mi, že masožravec je v cele předběžného zadržení. Aby prý nemohl ovlivňovat svědky. Nevěděla jsem tomu hlavu ani patu. Údajně šlo o nějaký benzín.

Pro mě bylo v tu chvíli nejdůležitější doručit mu na policii brýle, pouzdro na oční čočky, roztok na čočky a balení ibalginu. Přišla jsem tam ještě s kartonem cigaret a poprosila, jestli mu věci mohu dát.

Co jsem mu měla říci? Nadávat? Stačilo, když jsem ho viděla živého a zdravého. „To bude dobrý, Pupčo,“ pohladila jsem ho po tváři. „Až se vrátíš, uvařím něco, co máš rád.“

Masožravcovi kamarádi a společník dobře tušili, že bych ho taky nemusela vidět pár let, a tak mi pomohli sehnat advokáta. Dali mi i nějaké peníze, poněvadž jsem k žádným účtům neměla přístup, o co jsem si řekla, na to mi masožravec peníze buď dal, anebo mi to koupil, a vůbec se postarali o spoustu praktických věcí. Nebýt jejich pomoci, asi bych to nezvládla. Ne proto, že bych nechtěla, anebo neměla sílu, ale proto, že vyplašená devatenáctka z vesnice byla ve velkoměstě bez zkušeností, známostí a povědomí o praktickém životě. Obyčejnou holkou, které stačí, že ji někdo miluje a že ona miluje jeho. A nevidí, nebo spíš nechce vidět, že si její partner přilepšuje balancováním na hraně zákona, někdy i za ní, ať už šlo o nákup kradeného benzínu a nafty z druhé ruky, či pojišťovacího podvůdku. Když k tomu masožravec přidal rošťácký úsměv a potutelné ušklíbnutí, bylo mu odpuštěno, bylo zapomenuto a ještě jsem se neubránila pocitu, že mě přitahuje jako nikdy. A to nemluvím o adrenalinových chvílích, které jsme zažívali na střelnicích a při bojových hrách na cvičištích. Dokázal mě získat pro tento druh zábavy a zavedl mě do světa, o kterém jsem vůbec netušila, že existuje.

„Takovýho hajzla si už nikdy nesmíš pustit k tělu,“ prohlásil, když jsem mu vyprávěla o svém znásilnění ve čtrnácti letech a koupil mi pistoli, šestpětatřicítku čézetu. Sám propadl zbraním přibližně v letech, kdy se za našich tátů rukovávalo. Asi chlapovi chybí vystřílet do terče celý zásobník, běhat po lese se samopalem, plazit se a sestřelovat figuru za figurou. Taky jsem si vyzkoušela, jak voní střelný prach. Voněl mi méně, než jemu, ale taky voněl. Mně voněl neznámem.

Po vleklých soudních tahanicích dostal masožravec deset měsíců s podmínkou na tři roky. Myslíte, že zvolnil? Ani náhodou. Když v chlapovi jeho ražení bouchnou saze, je veselo. A když dostane toulavou, neudržíte ho ani v sejfu státní banky. A tak jsem postupně poznávala, že masožravec je vedle něžného, citlivého a romantického chlapa taky pošuk, který si občas potřebuje vyhodit z kopýtka, alias maturitní ples, a vylít si makovici.

Smiřovala jsem se s tím těžce. Hlavně mě žralo, že byl v podmínce a hrozilo, že mu trest promění natvrdo a svatba se odloží na neurčito.

Toho dne jsem zrovna uvažovala, co mu připravit k večeři, když se prudce rozlétly vchodové dveře, směrem k ložnici prolétl uragán a z kuchyně jsem zaslechla, jak cosi překotně hledá. Nakoukla jsem za ním.

„Zabiju ho,“ supěl masožravec a rval ze skříně sportovní kabelu. „Já tu svini rozstřílím, všechny je zmasakruju.“

Až teď jsem si všimla, že má oteklou tvář a šrám pod okem.

„Co se stalo? Ukaž, ošetřím tě.“

Strhnul se, ale nenechala jsem se odradit a pohladila jsem ho po té jeho roztomilé plešaté hlavě, vzala ho za ruku, odvedla do kuchyně a chlácholila ho, že mu připravím něco k jídlu a ať mi konečně vysvětlí, co se vlastně přihodilo.

„Ze mě nikdo nebude dělat sráče,“ vytrhl se mi, zamířil zpět do ložnice, z kabely vyházel maskáčové oblečení, narychlo se převlékl a jeho pohled signalizoval, že je zle.

Běžela jsem rychle ke vchodovým dveřím, hbitě zamkla a klíče nacpala do zadní kapsy kalhot.

„Uhni!“ vztyčil se přede mnou.

„Neblázni, jsi v podmínce, nedělej blbosti!“

„Říkám, jdi od těch dveří!“ zasyčel. Odstrčil mě a sáhl po klice. Bylo zavřeno.

„Neser mě a otevři!“

„A co chceš dělat?“ řekla jsem. „Chceš jít střílet jenom proto, že ti někdo rozbil hubu? Buď, sakra, chlap!“

„Mně nikdo hubu nerozbil, krávo jedna,“ zařval. „Ale jestli neodemkneš, rozbiju ji já tobě!“

Vztek, urážky a ponížení šly v tu chvíli stranou, v sázce bylo víc. Nadechla jsem se, probodla ho pohledem, vyndala klíč a zasunula ho do zámku.

„Tak táhni! Ale bez kabely.“

„Nebudeš kázat, co mám dělat.“

„Budu, a taky budu volat poldy, že v tom a v tom autě sedí magor s taškou plnou kvérů!“

Vytřeštil na mě oči: „To bys neudělala.“

„Klidně. Zkus se hnout a volám 158,“ hleděla jsem mu zpříma do očí. „Nedopustím, abys putoval za Kájínkem a já tady zůstala sama. Buď položíš tu tašku a vypadneš bez ní, anebo si pojď promluvit. Fakt nežertuju,“ dodala jsem přesvědčivě, otočila se a odhodlaně zamířila ke kuchyni, ačkoliv kdesi uvnitř se mi strachy klepaly i kosti. Kdyby odešel, vážně nevím, co bych udělala.

Neodešel. Vrátil se, odložil v kabele ukrytou M 100 a mladšího bráchu kalašnikova, samopal vzor 58, i moji šestpětatřicítku, a já se vrhla na zásoby v ledničce a hned mu šla napustit vanu. Vykoupal se, podala jsem mu minerálku s rozpuštěným ibuprofenem a šel spát. Otevřela jsem si láhev bílého, sedla si na balkon, zapálila si cigaretu a civěla do světel noční Prahy a jediné, co mě napadlo, bylo, že jestli mi z toho všeho dnes nevyraší opar, pak už nikdy.

Když chlapa milujete, je to vlastně taková šňůra ústupků a odpouštění, omlouvání jeho skutků a hledání cesty. Často jsem přemýšlela, jestli není chyba ve mně, když občas vezme roha. Ale já se snažila, jak jen to šlo a myslím si, že to i oceňoval. A nejen tím, že jsem neměla nouzi, dokázal mě i pochválit, poděkovat mi. Doma bylo naklizeno jako na zámku, snídaně na vidličku, teplé obědy i večeře, u masožravce dvojnásob platilo, že láska prochází žaludkem. Nesnažila jsem se ho prudit kontroverzními tématy, nechtěla odpovědi na otázky, na které neráčil odpovídat, sama jsem se udržovala ve formě. A hlavně, bezmezně jsem ho milovala a nešlo to necítit. A taky jsem byla přesvědčena, že všechno, co jsme dosud prožili, bych už s nikým jiným prožít nedokázala. A on, mizera, jako by to věděl a začal toho zneužívat.

Tak třeba prvního společného Silvestra jsme trávili každý zvlášť, což jsem si vlastně ani nedokázala představit. Od rána jsem žila v zajetí příprav chlebíčků a jednohubek, banketní řízečky a polívčičku, kterou miloval. Domluva, že si uděláme pěkný večer a zůstaneme sami doma, vzala brzy za své. Krátce po obědě odejel s tím, že musí popřát zaměstnancům ve firmě, kolem páté odpoledne na můj dotaz, jestli se mu něco nepřihodilo, mi blábolivě sdělil, že popíjí šampaňské se společníkem v baru a že neví, kdy se vrátí. Zavolala jsem tedy svým rodičům, odjela za nimi a zůstala u nich až do Tří králů.

Pokaždé mě zaplavil vodopádem omluv, udělal psí oči, přitáhl mě k sobě těma pazourama, co byly spíš lopaty, než ruce, šimral mě na nose a zulíbal po celém obličeji a já jsem zjihla a do dalšího páníčkova maléru jsme pádlovali klidnějšími vodami. Je mu pětadvacet, říkala jsem si, že potřebuje tu a tam vypustit ventil. Po svatbě se usadí, zpohodlní, jako každý chlap.

Masožravec a pohodlnost? Cítil se veleúspěšný a bankovní konto mu potvrzovalo, že v souladu s morálkou společnosti tomu tak i je. Půl roku před svatbou přišel s tím, že si pořídíme restauraci. A k ní ještě bar a pivnici. Rozmlouvala jsem mu to, ale měl svoji hlavu. Dařilo se mu a nepochyboval, že na co sáhne, to se zazelená. Dokonce mi nabídl, abych se v jeho novém projektu realizovala.

Faktem je, že mě škola nebavila a už jsem ji šidila dálkově vlastně jen kvůli rodičům. Můj denní režim vypadal jako přes kopírák: vstát, vyvenčit psa, udělat snídani, vypravit masožravečka do práce, nakoupit, uvařit oběd (když to jenom šlo, rád se stravoval doma), uklidit, pustit se do přípravy večeře, vyvenčit psa. Pračka a sporák. Za odměnu, jako zpestření, jsem renovovala náš byteček a pronikala do tajů designu, což mě ohromně bavilo. Do hostinského projektu se mi však nechtělo. Polovina mého příbuzenstva, včetně mamky, se živila hoteliérstvím a pohostinstvím, znala jsem nástrahy a úskalí, které podnikání v tomto oboru obnášelo.

Masožravec ale byl jako mezek a pustil se do řízení restauračního komplexu se svým společníkem a s jedním z kamarádů. Po několika týdnech zatroubil k ústupu společník a po čtyřech měsících i kamarád. Zůstal sám. Vlastně ne, nemohla jsem ho v tom nechat. S pomocí příbuzných a hlavně jejich rad jsme desítky let vyhlášený restaurační komplex, kterému za poslední období pokazil jméno předchozí diletantský majitel, pomalu rozjížděli. Přesto návštěvnost upadala a věčný boj s personálem nám bral síly.

Pozitivní bylo, že jsme se v té hrůze mimořádně semkli. Pojednou jsem pociťovala, že jsme si opět blizoučko, že umíme podržet jeden druhého, že se k nám vrací nová vlna zamilovanosti, velké lásky, o které jsem nepochybovala, ale která, jako by se v posledním období nějak rozmělňovala. A taky se blížil termín svatby.

Masožravec byl úžasný. Nereptal, když jsem ho vodila na zkoušky na svatební oblek. Objednali jsme si na obřad, který se měl konat v Klementinu, smyčcové kvarteto i pěvkyni z Národního. Jelikož se přípravy vedle podnikání opravdu nedaly zvládnout, najali jsme si svatební agentku, vždyť spoustu času mi zabralo i vylepšení mojí maličkosti. A taky jsme se ještě ve zmatcích a narychlo stěhovali do příjemného domku v satelitním městečku na kraji Prahy. Přece si tě přes práh neponesu do 2+1, kam bychom se určitě za pár měsíců nevešli., vytasil se s největším předsvatebním překvapením. Není takový chlap k pomilování? I když je někdy prevít?

A pak nadešel náš den D. Den, na který myslí každá žena, nosí ho ve svých představách a v košatých snech.

Ráno se masožraveček odebral ke svým rodičům a v našem novém baráčku vypukly finální přípravy. Nejdříve byly povolány vizážistka a kadeřnice. Po dvou hodinách snažení ze mě vykouzlily výstavní nevěstu. Dostavili se rodiče, ségra a švára. Mamka se sestrou mi pomohly doobléci se. Měla jsem přenádherné šaty, tak krásné (jak později vypadlo z mého muže, půjčení vyšlo na pětatřicet tisíc), že bych i Libušce Šafránkové na plese konkurovat mohla. Byly bez ramínek a vyztužené na tělo, od prsou až po zadnici. Tam začínala bohatá sukně z několika řad volánků, táhnoucích se do téměř dvoumetrové vlečky. Když jsem si potřebovala odskočit na toaletu, dvě pomocnice mi přidržovaly sukni a spodničku. Nevěsta pro krásu přetrpí i nepohodlí. Masožraveček měl ve stejné krémové barvě jako já šaty oblek. Oba oděvy dotvářely jemné zlaté podélné proužky.

A potom se to všechno odehrálo jako ve zrychleném filmu. Přijela bílá limuzína, lincoln, já do ní s tatínkem nastoupila a zakrátko vystupovala před Klementinem. S otcem jsme se ukryli pod schody, aby mě podle tradice všichni spatřili až před oltářem. Když se v kapli rozezpívaly housle nádhernou melodií, vykročili jsme. Jednoho dne se vrátíš… Věry Špinarové jsme si vybrali za nástupní píseň. Vnímala jsem tu nádhernou melodii jen jakoby z dálky. Kráčeli jsme s tatínkem špalírem svatebčanů a já v jejich tvářích zahlédla slzy, dokonce i chlapi byli naměkko. Víc si nepamatuji, poněvadž se mi strašně moc chtělo na malou a musela jsem na to myslet a připadlo mi, že jdeme s tatínkem pomalu a že se snad počůrám. Pak jsem ale uviděla masožravečka.

Bránila jsem se tomu, ale pojednou i já měla štěstím mokré oči.

Stál tam přede mnou. Veliký, plešatý, potetovaný chlap s dětskýma modrýma očima, které se mu leskly jako vodní hladina. V tom okamžiku se mi vybavil večer, kdy mě požádal o ruku, protože tenkrát mu též z očí ukáplo a dočista mě tím očaroval a já si ve svém dosavadním životě nikdy nebyla ničím tak jista jako jím. V tom okamžiku byly zapomenuty problémy, rozepře, nejasnosti, nespravedlnosti, lži i neupřímnosti. Zatoužila jsem se k němu rozeběhnout, skočit mu do náruče, schovat se v ní a vykročit s ním třeba až na kraj světa.

Co při obřadu říkala starostka, netuším. ANO jsem neprošvihla, na to jsem se opravdu soustředila, ale prstýnky, podpisy, přípitky, gratulace, pokyny fotografa oba spolu, teď jen nevěsta, nyní pouze ženich, úsměv, a nyní vážněji, a ještě rodina nevěsty a rodina ženicha a obě rodiny, jsem vnímala jako omámena rajským plynem. Jenom ta nádherná hudba z kaple mi zní často v uších.

Po obřadu jsme se přesunuli k nám do restaurace. Tradičně jsme rozbili talíř, manžel ho zametl, vzájemně se nakrmili polévkou, rozkrojili dort, přečetli přání a výsledkem, jak už to bývá, i v mém případě bylo, že nejvíc je unaven ten, kdo by si měl svůj den vrchovatě užívat. Půl roku chystáte slávu, jen aby se na nic nezapomnělo, jen aby bylo postaráno o hosty, a nechybělo jídlo ani pití. Blížila se půlnoc a já mocně zatoužila být s manželem sama, v jeho objetí, nemínila jsem se nechat okrást alespoň o svoji svatební noc.

Záhy se ukázalo, že sny o svatební noci musí snít dva. Zatímco já se těšila do manželského lože, masožravec takový vývoj večera rozhodně neplánoval. Poněkud se s kamarády rozparádil a moji maličkost už sotva registroval. Několikrát jsem mu řekla, že bychom měli jet domů. Odpovědí bylo, že vtrhl na parket a v divokém rytmu začal odhazovat svršky. Sdělila jsem mu, že na něj počkám v autě. Po půlhodině měla synovy exhibice dost i jeho vlastní matka, ale ani ji neposlechl a do auta nenastoupil, třebaže patřila k posledním lidem, které masožravec respektoval. Když neuspěla tchyně, nastoupil tchán a otčím. Vše marné. Rozhodl se svatbu s kamarády ještě pořádně roztočit a vzkázal mi, ať klidně jedu domů. Nikdy jsem neviděla svého tatínka tak rozzuřeného. Co tehdy otec mému muži řekl, dodnes nevím. Faktem je, že se milostivě došoural k autu a jeli jsme.

Svatební noc jsem probděla v pokoji pro hosty. Manžel ztuhnul sotva si sundal kalhoty. Byla jsem nešťastná a promítala si den, který měl být naším společným, nezapomenutelným a který jsem s takovou pečlivostí připravovala. Vlastně nejenom já, ale také naše svatební agentka. Až nyní jsem si vybavila, jak se manžel k naší svatební agentce celý den měl a jak se ona na něho při hostině uculovala. Nešlo o náhlý záchvěv žárlivosti, bylo to mnohem horší, uvědomila jsem si, že masožravec den D neprožíval jako já, netěšil se jako já, přiřadil ho k dalším dnům v životě, kdy se bavil a hodlal se bavit podle svého gusta až do korupění. Nepřišlo mu nenormální strávit svoji svatební noc v jiné společnosti. Smutně jsem si právě tu noc přiznala, jak často jsem v posledních měsících odkládala růžové brýle a měnila je za slepecké.

Ráno jsem odjela k babičce. Nechtěla jsem mu, až se probere z opice, vykřičet bolest a křivdu a výčitky, že všechno zničil, vše, co se ve mně o mojí svatební noci nastřádalo. Některá slova by se třeba už nikdy nedala vzít zpět.

Ještě, že jsem si ustřihla kadeře, napadne mě, když mi sestřička na hlavu, docela primitivně, pomoci fénu a lepidla, připevňuje elektrody. To zase bude vypadaných vlasů a těch strupů na pokožce. Ale zdá se, že nejhorší mám za sebou.

Také paní, která je se mnou na pokoji, vypadá při smyslech a na svůj věk i v kondici. Kdo by toužil znovu zažívat, jak sestřičky uprostřed noci brblají, že se spolupacientka zase pomočila a že jestli si příště nezazvoní, nechají ji v tom válet až do rána. Ani bezcílné bloumání od okna ke dveřím, doprovázené samomluvou, by mi nic pěkného do hlavy nepřidalo.

Kouřila bych, až k pláči. Vyplnit přijímací papíry a všechny dotazníky a prohlášení sice nějakou chvíli zabere a myšlenku na cigaretu na pár minut zapudí, ale pak už je přede mnou dlouhých dvaasedmdesát hodin na lůžku, zadrátovaná od hlavy ke hrudníku. Minimum pohybu a nekonečná délka každé vteřiny.

Ticho tmy narušuje pouze modré moře grafu na monitoru.

Moře! Kolik asociací se mi žene hlavou při jakékoliv vzpomínce na moře. Zaháním obrazy nekonečné smaragdové vodní pláně, rozcuchaných vlasů ve slaném větru a slunce koupajícího se v nekonečnosti zpěněných vln. Graf na monitoru ale jakoukoliv vzpomínku na moře vyhodnocuje v můj neprospěch!

Příboj mě konečně vyplavuje na pláž nového dne a první, co po obstojné snídani udělám, je, že telefonuji našim. Než se rozeběhne ranní nemocniční mašinerie, musím vědět, co moje zlatíčko. Prý se mu stýská. Běhá po domě a hledá mě.

Výčitky, že ho pořád opouštím, hlodají. Není to poprvé, co jsem bez syna, a on nemůže být se svým otcem. Když s prvorozeným dítětem zůstane žena sama, dítě je ženě mnohonásobně vším, je pro ni jejím životem, je pro ni závislostí. Tuhle závislost zvládnu. Nikdo nám už nesmí kazit život.

Luštím křížovky, dokonce i na středně těžké sudoku si troufnu, a to mě matematika nikdy nebrala, pročtu drby ve všech časopisech. Za oknem se mi pochechtává slunce a k západu se sune jen hlemýždím tempem. Bože, západy slunce nad mořem, vybavím si opět.

Východy slunce jsou neméně krásné, možná ještě hezčí, šátrám v nočním stolku po TV ovladači. Nové trable staré Christien, jásám, když se obrazovka rozzáří, takový typ humoru miluji.

Nakažlivý smích připisuje kladné body při pozorování. Z mé lebky a ze srdíčka a kdo ví, odkud ještě ty drátky přenášejí hlášení do přístrojů podél mého lůžka, kde signály vysílané mým tělem končí.

Pípá telefon. Displej hlásí novou zprávu a identifikuje ode sílatele. Vidím, kdo esemeskuje, ruce se mi roztřesou a dráty z mé hrudi rázem vysílají alarmující signál, že právě vrávorám nad propastí.

Kapitola 3.

Ať jsem chtěla anebo ne, musela jsem si po svatebním dni položit otázku, co události posledních měsíců a na svatbě samotné vypovídaly o našem vztahu s masožravcem. Nemyslím si, že zlomovým dnem byl přímo den D, tedy svatební den, i když každá nevěsta považuje právě tento den za hodně důležitý. A faktem taky je, že svatební noc mi dodala. Jako by se ve mně cosi zlomilo. Pravděpodobně i proto, že jsem nejprve odložila brýle slepecké a nakonec i ty růžové.

Od babičky jsem nepospíchala, nebylo bezpečnějšího místa na světě, kam jsem se mohla ukrýt se svými bolestmi a zklamáními. Babička byla jistota a balzám na duši, moudrost dávkovaná jako lék, jehož účinnost a sílu si neuvědomíte hned, až časem.

Masožravec mi volal prakticky nepřetržitě, že o mě má starost, že mu ani moji rodiče neprozradili, kde jsem, že se mu hrozně stýská, že mě miluje a ať mu odpustím, že ho všechno neskonale mrzí a že už pít nebude. To ten chlast, fakticky se už na chlast vyseru.

Samozřejmě jsem věděla, že by se střízlivý nechoval tak idiotsky, ale zároveň jsem se ptala sama sebe, kolik škody alkohol mezi námi dvěma ještě napáchá, kolik toho ještě zničí? Dovolím mu dál šlapat po naší lásce? A je tohle život, jaký chci žít?

Vrátila jsem se. Ale vrátila jsem se k chlapovi, který byl jiným, než jakého jsem poznala. Možná jsem pro něho už byla jiná i já. Okoukaná, nezajímavá, na výměnu. Kam zmizely večery, kdy se utrmácený vracel do našeho prvního bytečku, večeřeli jsme spolu, milovali se ve vaně a usínali v objetí?

Zrovna nedávno jsem si udělala výlet do vzpomínek a dočista mu propadla. Pečlivě jsem se vyčesala, ještě pečlivěji namalovala, vybrala si to nejvíce sexi prádlo a lehké průsvitné letní šatečky, takové nic. Svedu tě, jen vejdeš do dveří, vyčkávala jsem na schodech.

„Chceš nastydnout? Hoď si něco na sebe a nepromenáduj se tady polonahá,“ sjel mě, sotva se zul.

„Ty seš fakt vůl,“ procedila jsem spíš pro sebe.

„No nemysli si, že budu ještě v květnu zapínat topení, leze to do peněz,“ korunoval pokus o sblížení. Odkráčela jsem do kuchyně, navlékla si zástěru a přihřála mu večeři.

Po několika trapných pokusech znovu mezi námi zažehnout vášeň jsem to vzdala a přestala mít zájem. Když v tomto věku přestane muž po ženě toužit a nemá nějaký problém zdravotní, což u masožravce, který mohl skály lámat, nepřicházelo v úvahu, má to jen dva důvody. Oba jsou pro ženu špatné. Buď má jinou, což popíral, ostatně, kdo by se dobrovolně přiznal. Anebo má starosti, které ješitní chlapi tají, aby neutrpělo jejich ego.

Abych svému muži byla vzácnější, odjížděla jsem někdy na víkend k našim, ale častěji potají k milované babičce. K její laskavosti, pohlazení a moudrosti mě to táhlo víc, než k rodičům. Špatně se to vysvětluje, táta s mámou nás se sestrou měli rádi, modré z nebe by nám snesli, ale vlastně jsme se vychovávaly samy. Rodiče odcházeli do práce v šest ráno a mamka se často vracela až k půlnoci, pracovala v pohostinství. Taťka chodíval ze stavebnin v podvečer, připravil večeři, nachystal pro nás svačiny na příští den, ale vadl už u televizních zpráv. Později naši začali stavět dům, a to už jsme se s rodiči skoro nevídali. Se sestrou jsme nakupovaly, vařily, praly, žehlily, uklízely, to vše v bytě, který už ani nebyl domovem, spíš noclehárnou, přestupní stanicí do nového vytouženého domu. Naši si ho vysnili a taky dostavěli. Stěhovali jsme se krátce předtím, než jsem poznala masožravce, a zakrátko s ním odešla do Prahy. Rázem on byl moje rodina, dělil se se mnou o moje starosti ve škole, chránil mě, živil mě, miloval mě…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co muži dali a vzali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.