Y r s a S i g u r đ a r d ó t t i r

D N A

U NÁS UŽ VYŠLO:

Poslední rituál

Mrazivé světlo

Žhavý hrob

Led v žilách

Ohnivý anděl

Plavba smrti

Pamatuji si vás všechny

Tato kniha je fikce. Jména i postavy jsou dílem autorčiny obrazotvornosti,

nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoliv případná podobnost

se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je zcela náhodná.

Copyright © 2014 Yrsa Sigurđardóttir

V islandském originále poprvé vyšlo roku 2014

pod názvem DNA v nakladatelství Veröld v Reykjavíku

V anglickém jazyce v překladu Victorie Cribb

vyšlo v nakladatelství Hodder & Stoughton roku 2017

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Milan Lžička, 2017

Czech edition © Metafora, 2017

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-623-1 (ePub)

ISBN 978-80-7359-621-7 (mobi)

Tuto knihu věnuji Pallimu.

Za poznatky, které jsem využila při psaní knihy,

vděčím těmto lidem:

Bragimu Gudbrandssonovi za informace o úřadu

na ochranu dětí a o Dětském domě,

Thorleikuru Jóhannessonovi za přiblížení světa radioamatérů

a Hallgrímuru Gunnaru Sigurdssonovi za údaje

o radiokomunikaci a jejím sledování.

Všem upřímně děkuji.

Jakékoliv chyby jdou výhradně na můj vrub.

Yrsa Sigurdardóttir

1987
PROLOG

Seděli na lavici, jako by se seřadili podle velikosti. Na jednom konci holčička, která byla ze všech nejmladší, vedle její dva bráškové. Byl jim jeden, tři a čtyři roky. Z tvrdého sedátka visely hubené nohy. Na rozdíl od normálních dětí jimi ale nepohupovaly ani nekývaly, nové boty se nehybně vznášely nad naleštěným linoleem. Ve tvářích se jim nezračil ani náznak zvědavosti, nudy nebo netrpělivosti. Všichni tři civěli na holou bílou zeď před sebou, jako by se dívali na Toma a Jerryho. Při pohledu přes sklo výjev připomínal fotografii – studii Trojice dětí na lavici.

Byli tam už bezmála půl hodiny. Zanedlouho budou smět odejít, ale žádný z dospělých, kteří je pozorovali, se na tento okamžik příliš netěšil. V porovnání s tím, co tyto děti čeká, působil nedávný otřes v jejich životě bezvýznamně. Jakmile odsud zmizí, nic už nebude jako dřív. Tentokrát snad půjde o změnu k lepšímu, přesto může mít i stinné stránky, které možná nakonec převáží všechny výhody. Právě před takovýmto dilematem se skupinka kolem stolu ocitla.

„Nic naplat, zvážili jsme všechny ostatní možnosti, ale odborníci doporučují tuhle. Je nezbytné, aby se děti co nejrychleji natrvalo zabydlely v rodinách. Čím budou starší, tím nižší je šance, že je někdo adoptuje. Jen si vezměte, o kolik těžší bylo hledat domov těm chlapcům než jejich sestře. Případní rodiče velice dobře vědí, že čím jsou děti mladší, tím lépe si zvykají na nový život. Za dva roky bude holčičce tolik jako teď mladšímu z bratrů a pak budeme řešit stejný problém i s ní.“ Muž se zhluboka nadechl a máchl štůskem lejster, aby svým slovům dodal váhu. Šlo o zprávy a psychiatrické posudky odborníků, kteří děti vyšetřovali. Ostatní s vážnými tvářemi přikyvovali; všichni, až na nejmladší ženu mezi nimi, která návrh důrazně odmítala. S případy týkajícími se ochrany dětí měla nejméně zkušeností a stále ještě v ní plála jiskra naděje, kterou už v ostatních opakované rozčarování dávno uhasilo.

„Neměli bychom ještě chvíli počkat? Člověk nikdy neví, třeba se nám přece jenom povede najít manžele, kteří by byli ochotni osvojit si všechny tři.“ Podívala se na děti, které seděly na lavici jako přikované. Ruce měla přísně založené na prsou, jako by se snažila zabránit tomu, aby z ní vyprchaly laskavost i vrozený optimismus. Živě si vybavovala, jak sourozenci vypadali, když jejich případ poprvé zaujal pozornost úřadů: mastné, zacuchané tmavé vlásky, špinavé oblečení a vyzáblá tělíčka. Zářivé oči v umolousaných obličejích, tváře se šmouhami od slz. Se zkroušeným výrazem se mladá žena obrátila k ostatním sociálním pracovníkům. „Určitě existuje naděje.“

„Tohle už nehodlám znova řešit.“ Hlas muže s dokumenty zněl popuzeně. Potřetí se podíval na hodinky; slíbil svým potomkům, že je vezme do kina. „O tu malou se přetahuje víc párů, o chlapce ale valný zájem není. Měli bychom být vděční, že se nám podařilo najít takovéto řešení; nějaké hypoteticky dokonalé manžele bychom dál hledali marně. Obracejí se na nás všichni potenciální adoptivní rodiče a jejich seznam jsme už pročesali skrznaskrz. Za daných okolností je tenhle výsledek zdaleka nejuspokojivější.“

Na to už se víceméně nedalo nic říct, a tak ostatní opět pokývli, s výjimkou mladé ženy. Z očí jí sálalo zoufalství. „Ale evidentně mají k sobě nesmírně blízko. Bojím se, že by je odloučení mohlo poznamenat na celý život.“

Tentokrát lejstry zatřepal tak vehementně, že vzniklý vánek načechral přítomným vlasy. „Dva různí psychiatři zcela jasně uvedli, že je v nejlepším zájmu mladších sourozenců, aby byli odloučeni. Chlapec si osvojil úlohu sestřina ochránce. Doslova ji dusí láskou a péčí, kterých se jemu samotnému nedostalo, i když jde stále ještě o malé dítě. Nenechá ji chvíli o samotě; trápí ho kvůli ní stres a úzkost. Vždyť jsou tomu klukovi teprve tři roky, prokristapána.“ Muž se odmlčel a nadechl se. „Tady přece vůbec není nutné něco číst mezi řádky – zprávy mluví jasnou řečí. Odluka bude nejlepší pro oba. Jeho vztah k ní není zdravý. Popravdě řečeno, celá situace poznamenala oba hochy víc než jejich sestru. Ostatně jsou také starší.“

Na lavici se kdosi pohnul. Mladší chlapec se poposunul blíž k sestřičce. Vzal ji kolem ramen a přivinul ji k sobě. Skoro to vypadalo, jako by je přes sklo zaslechl.

„Podle mě si nemůžeme dovolit zpochybňovat jejich profesionální názor.“ Žena, která to vyřkla, dávala najevo, že ani ona nemá času nazbyt. Hovořila rychle a netrpělivě u toho podupávala. „Jsou to odborníci. Vůbec si nedokážeme představit, čím vším si ty děti dosud prošly. Osobně se domnívám, že bychom si měli pospíšit a celé to uzavřít. Bylo by naivní dál hledat nějaké pohádkové řešení. Takové neexistuje.“

„Ale co až zestárnou a dojde jim, že nebylo nutné je rozdělit?“ ozval se náhle nejstarší člen kolektivu. „Většina z nás ví, k čemu dochází, když lidi zahořknou vůči systému. Může to úplně převrátit jejich životy.“ Muž měl už krátce před důchodem a upřímně doufal, že toto je poslední obtížný případ, který mu přistál na stole. To snad není až tak neskromné přání, nebo ano? Už dávno mu zešedivěly vlasy, bral léky na vysoký tlak a tvář měl zbrázděnou hlubokými vráskami.

„Adoptivní rodiče zachovají minulost dětí v tajnosti. Je to v zájmu všech tří, zvlášť těch mladších dvou. A nemělo by to být ani nijak zvlášť těžké, protože si nejspíš nebudou na nic pamatovat. Té holčičce je sotva rok. Existuje patrně určité riziko, že by nejstaršímu chlapci mohly zůstat některé vzpomínky, ale jistotu nemáme. A i kdyby tomu tak bylo, budou zmatené a časem vyblednou. No tak, kolik si toho pamatujete z dob, kdy vám byly čtyři?“

„Spoustu.“ Mladá žena byla podle všeho jediná, kdo si uchoval vzpomínky z tak raného dětství. Druhým se vybavovaly pouze matné, snové útržky. Z doby, kdy jí byl rok, si ale nic nepamatovala ani ona. Bylo zřejmé, že holčička, o niž se rozpoutal takový zájem, vyjde ze všeho nejlíp, a nejen proto, že byla rozkošná. Na chlapce dopadly události několika posledních let krušněji a už se to na nich i projevovalo: u mladšího přehnanou láskou a starostlivostí vůči sestře, u staršího lhostejností vůči světu. Strohé hlášení policistů, které na místo přivolal matčin telefonát, bylo natolik šokující, že nikdo z přítomných neměl nejmenší chuť připomínat si jeho detaily.

Jestliže čas vymaže u dětí veškeré stopy oněch událostí, bude to čiré milosrdenství.

Mladá žena ovšem pochybovala, že k tomu dojde. Utrpěné trauma bylo nejspíš příliš hluboké. „Moje vzpomínky se obecně pojí se špatnými zážitky, třeba když jsem si ve třech letech přivřela prst ve dveřích pekařství nebo když jsem v pěti viděla, jak mou kamarádku porazilo auto. To všechno je ale úplné nic v porovnání s tím, čím si prošly tyhle děti. Mám strach, že se ti kluci jednoho dne rozpomenou. A možná i jejich sestřička, i když je to málo pravděpodobné.“

„A co jejich příbuzenský vztah, zjistilo se o něm něco?“ změnila pospíchající žena téma, aby ještě hlouběji nezabředli do vzpomínání na dětství. „My se tady ze všech sil snažíme, aby zůstali spolu, a oni přitom třeba ani nejsou vlastní sourozenci.“

V tu chvíli muž s lejstry přece jen v očích emotivní mladé ženy stoupl v ceně. „Otázka, kdo je jejich otcem, z mého pohledu nehraje roli. Sami sebe vnímají jako sourozence, i když nelze vyloučit, že mají společnou pouze matku. Otec mladších dvou je neznámý. U staršího chlapce je tomu ale jinak. Podle lékaře, který je vyšetřoval, jsou mladší hoch a dívka zřejmě vlastní sourozenci a ten starší je pouze jejich nevlastní bratr. Je ovšem pravda, že to vše vychází jen z tvrzení muže, který je údajně otcem staršího z chlapců; zapřísahá se, že po narození syna už s jeho matkou sexuální poměr neudržoval – byla totiž nucena nastěhovat se zpátky ke svému otci.“ Muž protáhl tvář, polkl a pak dodal: „Vztah mezi dětmi by se dal zjistit jedině testem DNA, na ten ale nemáme čas ani peníze. A výsledek upřímně řečeno nikdo nechce znát. Pro všechny zúčastněné bude lepší, když budeme předpokládat, že mají ‚normální‘ otce. Všichni tři, nejenom ten nejstarší.“

Nikdo nic neřekl. Ten příběh všichni znali. O dětech i jejich matce. O jejich dědovi i nepopsatelném zločinu, jehož se možná dopustil na dceři. V jejich rukou teď spočíval osud trojice malých dětí se šrámy na duši. Jak s nimi naložit?

„A co otec, ten Thorgeir?“ prolomila mlčení mladá žena. „Není třeba šance, že by změnil názor?“

„Zkusili jsme už všechno. Syna si vzít nemůže ani nechce, natož všechny tři. S chlapcem se nestýká a není ani jisté, zda je opravdu otcem. Prý se uvolil dát mu své jméno, protože s jeho matkou prožil krátký románek, zároveň si ale nebyl jistý, jestli nespala s jinými. Pokud na něj zatlačíme, aby za syna převzal odpovědnost, bude požadovat test otcovství. Tím se všechno ještě protáhne a bez ohledu na výsledek si ani nemyslím, že by zrovna představoval vhodnou volbu. Pokud se ukáže, že otcem není, nemá cenu vůbec zvažovat, že by chlapce adoptoval. A pokud otcem je, beztak o něj nestojí. Byla by to pro jeho syna příznivá situace? O tom dost pochybuju.“ Přítomní muži si vyměnili pohledy, z nichž se dalo pro rozhodnutí údajného otce vyčíst větší pochopení než u žen, které spíš klopily oči.

„Je to nejlepší řešení.“ Tentokrát muž zprávami nezamával, ale poklepal na ně prsty. „Bohužel nemáme stroj času, který by nám ukázal, jak to s nimi nakonec dopadne. Můžeme se řídit pouze názorem odborníků. Všichni potenciální rodiče prošli prověrkou a mají prvotřídní reference. Proto navrhuju vše uzavřít. Záznamy dětí budou v systému pozměněny a po jejich děsivé minulosti časem neštěkne ani pes. Nejlepší bude, když se o svém původu nic nedozvědí, a rozdělení jim pomůže zapomenout. Čím dřív začnou nový život, tím lépe pro všechny. Shodneme se na tom?“

Mladá žena už otevírala ústa, ale pak si to rozmyslela. Ostatní mručivě přitakávali, jako by chtěli předejít případným dalším námitkám z její strany. Otočila hlavu a podívala se na trojici dětí na lavici za sklem. Dívenka se marně snažila bratrovi vymanit, on si ji k sobě naopak ještě urputněji tiskl, až se skoro zdálo, jako by ji zraňoval. Možná měli odborníci přece jen pravdu. Obrátila se znova ke skupince a sklíčeně přikývla.

Bylo tedy rozhodnuto.

Všichni se rozprchli, jak šli zařizovat formality. Mladá žena dál stála na chodbě, proto byla jediným svědkem chvíle, kdy děti vykročily do nového života. Toho starého se ovšem nevzdaly bez boje. Zvlášť mladší chlapec vše nesl špatně. S pláčem a křikem sledoval, jak sestřička mizí chodbou v náručí pediatra. Holčička se na něj přes lékařovo rameno ohlížela a s prázdným výrazem mu mávala na rozloučenou. Byla to žalostná podívaná. Jakýsi muž v bílém plášti musel chlapečka silou zadržet. Když mu došlo, že dospělého nepřepere, rozpustily se jeho výkřiky ve vzlykotu.

Mladá žena od toho výjevu nedokázala odtrhnout zrak. Jelikož sama nesla díl odpovědnosti, připadalo jí, že by měla dokázat čelit následkům. Na staršího chlapce byl nepatrně méně trýznivý pohled. Ale i když se nepral ani nebrečel, všechno vyjadřoval děs v jeho očích. Nikdy předtím děti zřejmě nebyly jedno bez druhého.

Mladá žena, aniž by prolila jedinou slzu, sledovala, jak se dvojice chlapců vzdaluje jako předtím jejich sestřička. Když konečně zamířila k východu, nebylo už po dětech na nemocničních chodbách ani vidu. Nebyly ve vstupní hale ani venku na poloprázdném parkovišti.

Nový život je beze stopy pohltil.

2015

1. kapitola • Čtvrtek

Elíse chvíli trvá, než si uvědomí, kde je. Leží na boku, peřinu propletenou mezi nohama, polštář zmuchlaný pod tváří. V pokoji je tma, ale štěrbinou mezi závěsy na ni pomrkává hvězdička. Na opačné straně postele je přikrývka urovnaná a hladká, polštář bez jediného dolíku. I ticho jí připadá nezvyklé; přestože mockrát v minulosti nemohla kvůli otravnému chrápání zabrat, teď jí ten zvuk chybí. A taky postrádá teplo, které sálá z jejího neustále přehřátého manžela a které ji nutí nechávat ve spánku jednu nohu vystrčenou zpod deky.

Ze zvyku teď tuhle polohu zaujala a je jí zima.

Když se znova přikrývá, cítí na nohou husí kůži. Připomene jí to doby, kdy Sigvaldi míval noční, jenže tentokrát nečeká, že přijde ráno domů uzívaný, s vpadlýma očima a prosycený pachem nemocnice. Z konference se vrátí až za týden. Když jí včera na hlavním autobusovém nádraží dával před odjezdem pusu, byl to on, kdo byl z nich dvou netrpělivější a kdo už chtěl mít loučení za sebou. Jak ho zná, vrátí se navoněný novou vodou po holení z duty-free shopu, a ona bude muset spát s nosem schovaným v ohbí lokte, dokud si na tu vůni nezvykne.

I když se jí po něm trochu stýská, mísí se v ní tento pocit s příjemnou představou, že získá pár dní jen sama pro sebe. S pomyšlením, že bude mít po večerech ovladač televize výhradně ve své moci, že nebude muset ustupovat nadřazeným požadavkům na sledování fotbalových zápasů. Že povečeří jen chléb se sýrem a nebude muset po zbytek noci poslouchat, jak mu kručí v břiše.

Jenže týden volna bez manžela má i své nevýhody; sama se bude muset postarat o tři potomky, sama zvládat všechno, co to s sebou nese: budit je, tahat z postele, odvážet a vyzvedávat, pomáhat jim s úkoly, bavit je, sledovat, kolik času tráví u počítače, vyvařovat jim, koupat je, dohlížet, aby si vyčistili zuby, ukládat je na kutě. Dvakrát týdně musí zavézt Margrét na balet a Stefána s Bárdurem na karate a celou hodinu tam čekat. Tuto povinnost považuje za jednu z nejnevděčnějších, jelikož si musí chtě nechtě přiznat, že tyhle činnosti její ratolesti nebaví ani pro ně nemají nadání, ačkoliv nevyjdou zrovna lacino. Připadá jí, že se tam děti nudí, nedrží s ostatními krok, neustále jsou otočené, kam nemají, a se zrudlými tvářemi zírají užasle na druhé, kteří vždycky dělají všechno správně. Anebo je to možná právě naopak: možná jsou její děti jediné, které to dělají správně.

Čeká, až z ní vyprchá mátožnost, a vnímá radioaktivně zelený svit budíku na nočním stolku. Zpravidla začíná den výlevem nenávisti vůči tomuhle přístroji, tentokrát ale nepocítí obvyklou touhu mrštit s ním na druhou stranu pokoje, jelikož jí zářící číslice ukazují, že může ještě několik hodin spát. Její zemdlený mozek odmítá spočítat kolik přesně. Hlavou jí vrtá důležitější otázka: proč se probudila?

Aby ji neoslňovala světélkující záře budíku, otočí se Elísa na druhý bok. A málem zaječí. U postele totiž stojí tmavá postava. Je to však jen Margrét, její prvorozená, která odjakživa tak úplně nezapadá mezi ostatní děti, nikdy nebyla opravdu šťastná. Tohle ji tedy probudilo.

„Margrét, beruško, proč nespinkáš?“ diví se zastřeným hlasem a zkoumavě se dcerce dívá do očí. Ve tmě vypadají černě. Kštice vlnitých vlásků, které lemují sinavou tvář, trčí do všech stran.

Dítě se po hladké peřině sklouzne až k Elíse. Sehne se a horkým dechem, který lechtá na uchu a matně voní po zubní pastě, pípne: „V domě je nějaký pán.“

Elísa se s rozbušeným srdcem prudce posadí, i když ví, že je všechno v pořádku. „To se ti jenom zdálo, kočičko. Pamatuješ, o čem jsme si povídaly? To, co se ti zdá, není skutečné. Sny a skutečnost jsou dva různé světy.“

Už odmalička Margrét sužují noční můry. Bratři usnou, jakmile jim hlava klesne na polštář, a stejně jako táta zařezávají až do božího rána. Jejich sestřičce ale noc jen zřídkakdy přináší podobný klid a mír. Jen výjimečně Elísu s manželem neprobudí dívenčin pronikavý křik. Lékaři jim tvrdili, že z toho vyroste, jenže od té doby už uplynuly dva roky, a známky zlepšení pořád nikde.

Margrétiny rozevláté kadeře poletují sem a tam, jak vrtí hlavou. „Jenže já nespala. Byla jsem vzhůru.“ Stále šeptá a přikládá prst ke rtům na znamení, aby maminka nemluvila moc nahlas. „Šla jsem se vyčurat a uviděla ho. Je v obýváku.“

„Občas se nám to všem poplete. I mně se to –“ V půli věty se Elísa odmlčí. „Pšt…,“ zasyčí spíš kvůli sobě. Z chodby se neozývá ani hláska; nejspíš se jí to zdálo. Dveře jsou pootevřené, tak k nim napíná oči, ale kromě tmy nic nevidí. Jak jinak. Kdo by tam taky co dělal? Nemají žádný mimořádný majetek a jejich šeredně natřený dům bude jen sotva lákat zloděje, i když je pravda, že jejich obydlí je v ulici jedno z mála, které nemá všechna okna polepená samolepkami upozorňujícími na zabezpečovací zařízení.

Margrét se znova skloní k máminu uchu: „Nic se mi nepopletlo. V domě je pán. Viděla jsem ho z chodby.“ Dívčin tlumený hlas působí bdělým dojmem, nezaznívá v něm sebemenší náznak rozespalosti ani zmatku.

Elísa rozsvítí lampičku na nočním stolku a šmátrá po mobilu. Že by se budík zastavil? Za poslední roky se mu mockrát dostalo nešetrného zacházení a už by ani nespočítala, kolikrát skončil na podlaze. Znova Margrét ukládat asi nemá cenu; nejspíš je načase rovnou se pustit do ranních povinností, nalít do tří misek podmáslí, osladit je třtinovým cukrem a doufat, že si stihne spláchnout z vlasů šampon, zatímco budou děti snídat. Jenže telefon neleží ani na nočním stolku, ani na zemi, i když by přísahala, že si ho s sebou večer přinesla, než všude pozhasínala. Chtěla ho mít při ruce, kdyby jí Sigvaldi nad ránem volal, že dojel v pořádku.

„Kolik je hodin, Margrét?“ Dívenka si nikdy nepřála, aby jí říkali podomácku Magga.

„Nevím.“ Margrét vykoukne do ztemnělé chodby. Pak se otočí a utrousí: „Kdo chodí na návštěvu uprostřed noci? To určitě nebude hodný člověk.“

„Ale jdi. Nikdo tady není, a basta.“ Elísa cítí, jak nepřesvědčivě její slova znějí. Co když má ta malá pravdu a někdo skutečně vnikl do domu? Vyleze z postele. Jakmile stoupne na ledovou podlahu, zkroutí se jí prsty. Na sobě má jen Sigvaldiho tričko a na holých nohou jí opět naskočí husí kůže. „Zůstaň tady. Půjdu to zkontrolovat. Až se vrátím, nebudeme se už muset strachovat a budeme moct znova spát. Platí?“

Margrét přikývne. Přitáhne si maminčinu peřinu až k očím. Pak zpod ní zamumlá: „Buď opatrná. Není to hodný člověk.“

Když Elísa vstupuje do chodby, ta slova jí stále znějí v uších. Snaží se působit klidně, jako by si byla jistá, že tam žádný vetřelec není. Margrét jí ovšem zasela do mozku semínko pochybností. Ach jo, proč se tohle nemohlo stát včera, když byl ještě Sigvaldi doma? Vážně by toho chtěla tolik? Elísa se choulí před zimou, ale nepomáhá to. Když rozsvítí, jasem ji až zabolí oči.

S tichým vrznutím pootevře dveře pokoje kluků, aby se přesvědčila, jestli oba klidně spí. Synové leží na palandě, oči zavřené, pusy dokořán. Tiše za sebou zaklapne.

Ani v koupelně nikdo není. V Margrétině pokojíčku jí padne zrak na řádku panenek a medvídků, vyrovnaných na poličce. Jako by ji sledovali, když chvatně znova zavírá dveře. Napadne ji, jestli příčinou dceřiných zlých snů nejsou právě takto naaranžované hračky. Kdyby se Elísa sama vzbudila uprostřed noci, rozhodně by nechtěla čelit jejich přísným pohledům. Navzdory vnějškové roztomilosti jako by z nich ve tmě vyzařovala jakási zlovolnost. Možná nebude od věci je přemístit a zjistit, jestli se pak třeba nebude Margrét spát lépe. Hned večer po práci to udělá.

Na chodbě ani v pokojích, které ji lemují, nikdo není; po záhadném vetřelci ani vidu. Ale co taky čekala? Stopy? Nedopalek cigarety na podlaze? Rozbitý květináč v koutě? Když se blíží k obýváku a kuchyni, je už daleko klidnější. I díky záři pouličních lamp je přesvědčena, že se Margrét nejspíš opět něco zdálo. Tma dokáže vytočit lidskou představivost na plné obrátky. Teď už vidí, že ani v obýváku nikdo není, jen před televizí leží prázdná mísa od popcornu a kolem konferenčního stolku se povaluje Lego. Všechno je přesně tak, jako když šla spát. Že to ale byla hloupost, nechat se takhle znervóznit.

Úsměv, který jí pohrává na rtech, se ale rázem vytratí. Posuvné dveře oddělující jídelnu od kuchyně jsou zavřené.

Přitom je nikdy nezavírají.

Elísa se k nim po špičkách pomalu, opatrně vydává. Bosá chodidla se jí lepí na studené parkety, s každým krokem v ní sílí strach. Přitiskne na bílé dveře ucho. Zprvu je ticho, vzápětí ale prudce uskočí. V kuchyni kdosi šoupe židlemi.

Co teď? Okamžitě pocítí nutkání utíkat zpátky do postele a schovat si hlavu pod peřinu. Ten, kdo je uvnitř, určitě každou chvíli vyjde. Na majetek Elísa ani trochu nedbá. Ať si zloděj klidně vezme všechno, co chce, hlavně ať už je zase pryč. Jenže co proboha pohledává v kuchyni? Zdá se jí, jako by seděl u stolu, a na okamžik ji napadne, jestli třeba kolem ní nemohla bez povšimnutí proklouznout Margrét nebo některý z kluků. Ale ne, to je vyloučené.

Ke svému zděšení zaslechne, jak vetřelec vstává. Opět přitiskne ucho ke dveřím. Otevře se šuplík a zase se zavře, pak další a ještě jeden, až nakonec zařinčí příbory. Anebo nože. Nato rozčísne ticho odšoupnutí posuvných dvířek do spíže. Který zloděj by se zajímal o jídlo v konzervách a krabice cereálií? O koště, lopatku na smetí a hadry, o kýbl a vysavač? Tohle tedy Elísu neuklidní. Lidé, kteří se chovají iracionálně, jsou daleko nebezpečnější než ti, co se řídí konvenčními pravidly. Odstupuje ode dveří a nehlučně couvá obývákem. Její telefon určitě leží na konferenčním stolku. Nebo v koupelně. Pevné linky se vzdali přede dvěma lety a vůbec poprvé ji teď postrádá. Nahlédne do vstupní haly a zvažuje, že vyběhne ven, začne volat o pomoc a bude doufat, že se jí podaří včas zburcovat sousedy. Jenže to by musela nechat děti o samotě. S člověkem, který se možná ozbrojil kuchyňským nožem. Udělá krok k hlavním dveřím a pak se zarazí; nemůže děti opustit. Místo toho se otočí a zamíří do chodby u ložnic. Už tam skoro je, když se otevřou posuvné dveře kuchyně. Okamžitě vběhne do chodby, zavře za sebou a zhasne. Netroufá si zastavit a podívat se, jestli jde muž za ní.

S pocitem, jako by se jí měla rozskočit hlava, Elísa horečně přemýšlí, co si počít. Jak se odsud dostane? Dveře její ložnice nejdou zamknout; když se sem nastěhovali, většina klíčů chyběla a nikdy jim nepřipadalo nutné obstarat si náhradní. Koupelna se zamknout dá, ale zabarikádovat se tam by bylo stejně špatné jako z domu utéct: děti by zůstaly nechráněné. Tak jako tak do koupelny vpadne a ve snaze najít telefon odhazuje ručníky a rozechvělými prsty vytahuje zásuvky. Je to ovšem marné, ten krám nikde není. Se slzami v očích zírá na ten nepořádek. Kdy tohle všechno uklidí? Jako by už tak neměla dost starostí.

Vrací se do chodby a cítí, že přestává situaci zvládat. Myslí jen na to, kolik času promarnila hledáním telefonu, a přitom se spíš měla snažit dostat děti z domu. Vlastně ale ani neví, jak by to udělala, a beztak už je pozdě. Když spatří, že se dveře na konci chodby začínají otevírat, nedokáže potlačit výkřik. Jenže není ani hlasitý, ani pronikavý, připomíná spíš kníknutí králíka. Nesnese pohled na vetřelce, proto vklouzne do svého pokoje a zabouchne za sebou dveře. Slyší mužovy kroky a pak rachot, jako by za sebou něco táhl. Ale co? Srdce jí tluče jako splašené.

„Margrét?“

Dcerku není nikde vidět.

„Margrét?“

Zlomí se jí hlas, což jí na kuráži nepřidá. Jednoduše se nedokáže rozhodnout, co hledat dřív, jestli telefon nebo Margrét. Než si to stačí rozmyslet, otevřou se za ní dveře a muž vstoupí. Zastaví se a rachot zesílí, jako by něco přetahoval přes práh. Elísa se nedokáže ohlédnout, je úplně ztuhlá. Cítí naléhavou potřebu zavřít oči. I když je jí ten rachtavý zvuk povědomý, za boha si nemůže vzpomenout odkud. Její mozek spěšně vypíná všechna životně důležitá nervová centra, ta, která teď Elísa potřebuje nejvíc.

Strnulá strachy za sebou zaslechne vyslovit své jméno. Tlumeně, jako by měl muž přes ústa šátek. Nezdá se jí, že by ho po hlase poznávala, jak ale lidé znějí, když šeptají? Úplně jinak než normálně, ne? I Margrét jí zněla jinak, když na ni prve šeptala. Jenže teplý, nasládlý dech, který Elísu před chvílí lechtal na uchu, je na hony vzdálený chraplavému sípotu, jenž ji teď naplňuje nevýslovnou hrůzou.

Kdo to je? Co chce? Určitě ji zná, nebo aspoň její jméno. Že by ho zahlédl v kuchyni? Na obálce nebo na pohledu od kamarádky Gunny na ledničce?

Elísu pod krkem uchopí silná ruka, podle všeho v rukavici, a nato se jí něco ostrého zaryje do zad. Nůž. „Prosím,“ hlesne. Zbytek nechá nevyřčený: prosím, neubližujte mi. Prosím, neznásilňujte mě. Prosím, nezabíjejte mě. Prosím, prosím, prosím, nechte moje děti na pokoji. Hrot nože se stáhne, muž jí uvolní hrdlo, a než se Elísa nadechne, už jí zavazuje oči. Děs v ní ještě zesílí, když jí dojde, že jí hlavu kolem dokola omotává pevnou a tlustou lepicí páskou. Stejně jako předtím v koupelně ji opouští veškerá logika a strach o sebe i o děti na okamžik ustupuje starosti o to, jak se pásky zase zbaví. Lne jí k hlavě tak pevně, že s sebou určitě vezme i obočí a řasy, až se ji bude snažit strhnout. Z koutků jí vyhrknou slzy, a jelikož nemají kam skanout, rozpouštějí lepidlo a to ji pálí v očích.

„Prosím, prosím. Nikomu nic nepovím. Můžete si vzít, co chcete. Cokoliv. Vezměte si všechno.“

„Ne, díky,“ ucedí vetřelec za ní.

Podlomí se jí kolena. „Prosím vás. Vezměte si úplně všechno!“ Páska jí znova obtočí hlavu, a když ji muž odřízne, Elísa sebou trhne. Hrubě jí přejede dlaní po šíji, aby přilepil volný konec. Pak ji otočí a mrští ji na postel. Když si k ní přisedne, matrace se prohne. Začne ji hladit po vlasech, a tak Elísa instinktivně ucukne. Náhle se jeho něžné laskání změní, sevře jí vlasy v pěsti a přitáhne si k sobě její hlavu.

Opět zašeptá, tentokrát o něco hlasitěji. Elísa jeho tlumený hlas nepoznává.

„Něco ti povím. Takový menší příběh. Tragickou historku. Radím ti, abys pozorně poslouchala.“

Elísa přikyvuje. Svírá jí vlasy tak, že to až bolí. Proč jí chce vykládat nějakou historku? Proč se radši nechce dozvědět její PIN nebo zjistit, kde má schované cennosti? Řekla by mu cokoliv. Ať si klidně vezme všechny její karty, ať jí vybílí bankovní konta. Ať si odnese stříbro, které zdědila po prarodičích. I těch pár šperků, co za život nastřádala. Cokoliv. Jen ať ji i děti ušetří. Na ostatním nesejde.

Skrz vzlyky ze sebe vysouká otázku, jestli neublíží dětem. Jeho odpověď ovšem přeslechne, což její muka ještě zvýší. A pak se muž opět odmlčí. Slíbený příběh nepřichází, jen tam spolu mlčky sedí, Elísa s páskou přes oči a srdcem pádícím o závod. Slyší a cítí, jak se muž zvedá, a na okamžik zadoufá, že se třeba chystá odejít. Neodvažuje se ale touto nadějí kojit. Musí zůstat ve střehu; třeba se ji chystá napadnout zezadu. Opět zarachocení a potom, jako by muž u dveří cosi zapojoval do zásuvky. V duchu si projde seznam všech elektrospotřebičů v domě, které by dokázaly ublížit: vrtačka, kterou dala Sigvaldimu k Vánocům, ruční mixér, křovinořez, její kulma, žehlička, toustovač, konvice. Co by bylo nejhorší? Co by bylo nejméně děsivé? Dýchá tak zrychleně a mělce, až má pocit, že omdlí. A pak jí dojde, že většina těchto příšerných přístrojů má moc krátkou šňůru, než aby dosáhla až k posteli, což ji trochu uklidní. Klid ale nevydrží dlouho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy DNA.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.