Copyright © Jaroslava Černá, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2008

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Přepracované vydání (první vydání Beletris, 2008)

ISBN 978-80-7543-616-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-617-7 (mobi)

Obsah

ÚVOD I.

Oldřiška

Alexandr

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

ŘÍM roku 199 před n. l.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Řím

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

Po pěti letech

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

ZÁVĚR

ÚVOD II.

ÚVOD I.

Oldřiška

„Tak babi, řeknete našim čtenářům, kolika let se dnes dožíváte?“

Svou otázku jsem řekl hodně nahlas a snažil jsem se vyslovovat natolik srozumitelně, aby mi drobná stoletá žena v křesle rozuměla. To křeslo bylo určitě její stálé místo v prostorném obývacím pokoji, a i když stálo v rohu, působilo dominantně stejně jako stoletá dáma. Ostatní nábytek byl přizpůsoben rodinné oslavě. Několik stolů a hodně různorodých židlí.

„Tak víš co, mladíku, nekřič na mě, já ještě slyším dost dobře. Taky nejsem tvoje babi, a počítat umím dobře. Ne každý musí být ve sto letech nutně dementní.“

Vlna smíchu, kterou jasná odpověď vyvolala, mě totálně odrovnala. Vyschlo mi v ústech a potřeboval jsem se napít. Musel jsem se zatvářit úplně pitomě, protože smích nepolevoval. Jen ta žena se nesmála. Nemusela. Všechno měla v očích. Jiskřičky humoru těžko zakrývaly laskavý pohled… na všechno… i na mě. A nemusela se mi smát nahlas jako většina její rodiny. Nejvíc se bavila hezká mladá dívka.

„Tak jste poznal naši Oldu. Úžasná babička, že? Pojďte se něčeho napít.“

Ještě jednou jsem se podíval do stařenčiny tváře a nechal si nalít vodku. Ta žena mě dostala dnes už dvakrát. Dvakrát během deseti minut. Svým chováním mě donutila, abych ji začal opravdu vnímat a respektovat.

Její tvář vypadala jako starý nahnědlý krepový papír. Byla opálená. Vrásky se skládaly do záhybů podle změn jejího výrazu. Smích, údiv, smích, vtipkování, smích. Podle toho se ten krepák muchlal nebo měl snahu se rovnat. Obličej jí lemovaly bílé vlasy, zastřižené někde na krku, a stáčely se do prstýnků. Nebyly nažloutlé, ani barvené do modra. Nebyly chladně bílé jako sníh na horách, ale teple bílé jako hřejivé peří.

Cítil jsem se najednou trapně. Přišel jsem na její oslavu asi o dvacet minut později a překvapeně jsem zjistil, že na mě nepočkali. Gratulace i s dortem jsem zmeškal. To se mi nestávalo.

Jsem novinář.

Jsem dost dobrý šéfredaktor známých a čtených novin, které vycházejí ve statisícovém nákladu, v pátek se zábavnou a kulturní přílohou.

Jsem tak dobrý proto, že mě lidi potřebují. Potřebují, abych o nich napsal, abych je zviditelnil, abych přišel na jejich akci, výstavu, zápas, zahájení a ukončení čehokoli. Nebo abych jim pomohl řešit křivdy, kterých se na nich dopouští někdo jiný, bezohledný a zlý.

To zvyšuje můj vlastní pocit důležitosti, a hlavně – dává mi to moc.

Jdu tam, kam chci já, píši to, co sám chci. Většinou.

A lidé si mě předcházejí a uplácejí mne, protože já jsem ten, kdo o nich napíše nezaujatý článek a umístí jej na tu správnou stránku. Já jsem ten nestranný pozorovatel a kritik.

Nestranný… slyšíte to nádherné slovo? Cítíte tu moc, kterou nám, novinářům, dává? Nám, mladým a dravým?

My to přece umíme, zakousnout se do problému jako do zralé hrušky, až vám sladká a lepkavá šťáva teče po bradě a na košili a vy se olizujete a libujete si v té dobrotě… Tak chutná moc!

Pozdě jsem si všiml fleků na své nažehlené košili, vlastně až když nešly vyprat. Až když jsem musel sklonit svoji ulepenou bradu před stoletou dámou.

Ale zapomněl jsem se představit. Jmenuji se Stanislav Chlumský. Mým výrazným povahovým rysem je to, že chodím vždycky pozdě. Věřili byste tomu, že všude rádi počkají, než dorazí pan šéfredaktor, na kapsičce cedulku „PRESS“ a s digitálním foťákem?

Ne? Tak tomu klidně věřte. Chci tím vyvolat zdání, že jsem velmi zaměstnaný člověk, a daří se mi to. Záměrně jsem se naučil pospíchat a jsem proto často nabádán, abych se posadil, odpočinul si, něco pojedl a popil. Jsou to příjemné okamžiky a já jich využívám často a rád.

Mám se dobře. Takový jsem. Takový jsem byl.

Takový jsem byl, než jsem dostal pozvání od syna stoleté paní Oldřišky na oslavu jejích narozenin. Přiznám se, že jsem byl schopen napsat článek do novin i bez jeho pozvání. Jsem přece profesionál a recepty na dlouhověkost mám ve svém profesionálním malíčku, anebo je najdu na internetu.

Takže… přišel jsem pozdě, už po gratulacích, a suverénně jsem požádal, aby to předání dortu a darů, kytek a sfouknutí svíček zopakovali, abych mohl slavnostní akt nafotit.

„Domluvte se s Oldou, jestli bude chtít,“ doporučil mi další z jejích synů, ale v hlase měl pochyby.

„Nebudu kvůli někomu, kdo chodí pozdě, hrát divadlo,“ byla jasná a stručná odpověď jubilantky.

Trochu jsem se urazil a rozhodl se nahrát na diktafon aspoň krátký rozhovor. Mezitím se mě ujala pravnučka té dámy, nalila mi vodku a celou dobu měla v očích stejné jiskřičky, jako její prababička.

„Jestli vám můžu poradit, zkuste to znovu… tedy, jestli chcete…“

Teď už jsem chtěl, a použil jsem na ni slova její pravnučky.

„Paní Bláhová, můžeme to prosím zkusit znovu? Rád bych s vámi natočil rozhovor pro naše čtenáře, jistě by je zajímalo…. zajímaly vaše názory na…“ Došla mi řeč. Najednou jsem nevěděl, co by asi čtenáře zajímalo a co vůbec zajímá stoletou dámu.

Pomohla mi.

„Víte, co by mě zajímalo?“ začala a já si nahlas vydechl.

„Proč mi zaplatili tyhle nové zuby, když už tady dlouho nebudu. Je to zbytečné.“ Sešpulila obličej do desítek vrásek a zacvakala svými novými zuby.

„Tak to nevím…, ale třeba tady budete ještě dlouho…“

„Nebudu, vím to.“

„Proboha, jak to víte?“ vyletělo ze mě, aniž bych si uvědomil, že rozhovor nahrávám.

„Rozhodla jsem se tak už dávno…, že se dožiju stovky, a tím končím… Normálně mi věří, ale tohle mi uvěřit nechtějí, a přitom je to tak jednoduché.“

„Aha… no, ani mně se tomu nechce věřit… myslíte, že bych vám mohl položit nějakou normální otázku?“

„Normální? Co to je, normální?“ Pomačkaný krepák se náhle roztáhl do úsměvu.

„Třeba… co nemáte ráda?“

„Rozlitý kafe, posranej záchod, nepříjemné návštěvy a masařky,“ odpověděla bez rozmýšlení. Měla ze mě srandu a já jsem jí položil další stupidní otázku.

„A co ráda máte?“

Podívala se na mě a povzdechla. „Ale mladíku, přece dobrý kafe, čistý záchod, příjemné návštěvy a sítě v oknech proti masařkám, ne?“

„Aha… to chápu…“

„Chápeš houby… taky se mi líbí ještě prdelka toho sportovce… jakže se jmenuje, Vojtěchu? Jak se jmenuje ten sportovec s tou hezkou prdelkou?“

Stařík, kterému mohlo být tak osmdesát, se těžce zvedl od stolu a udělal k nám asi tři kroky.

„Šebrle se jmenuje, maminko, myslíš toho desetibojaře, že?“

„Jo, toho myslím. Vidíš mladíku, Vojta si konečně zapamatoval mého oblíbeného sportovce, no jo, taky už mu paměť tak neslouží… za rok mu bude osmdesát.“

A já jsem najednou měl strach vstát z křesla vedle té stoleté dámy, aby mi nekoukala na zadek.

Bylo pozdě.

„To není jak ty úřednický rozsedlý zadky, co mají skoro všichni chlapi, a ty taky… všimla jsem si, hned jak jsi přišel, jak ho máš rozsedlej…“

Měl jsem v hlavě dokonale vymeteno a netušil jsem, na co bych se ještě mohl zeptat. Chvíli bylo ticho a už jsem chtěl diktafon vypnout, když se dáma vedle mě sama a potichu rozmluvila. Všiml jsem si, že maličko šišlá, jak se snaží šeptat, nebo jí možná její nové zuby opravdu neseděly.

„Splníš mi poslední přání?“

„Ano, rád,“ odpověděl jsem šeptem stejně spiklenecky.

„Za pár dní už tady nebudu. Už nebudu zajímavá. Ale mám souseda. Sašu, je to ještě mladík, ale je moc zajímavý. Zajdi za ním a uvidíš, že se naučíš poslouchat, že se dozvíš věci, o kterých teď nemáš ani ponětí. Víš, on dnes nepřijde, je nějaký nachlazený a já už se s ním neuvidím. Řekni mu, ať se nebojí, že se zase setkáme… ať vydrží. Víš, my dva už jsme se kdysi dávno setkali a prožili spolu kus života, ale on ti to vysvětlí sám, já už jsem dnes unavená…“

Měl jsem v hlavě zmatek.

„Ale já vám asi nerozumím, nevěřím na…“

„To nevadí, jen udělej, co ti říkám, předej mu ten vzkaz. On už bude vědět, on ví, že toho ještě moc nevím a neumím, že se ještě musím moc učit… On ví, že se vrátím, protože… i ty na to jednou přijdeš, máš to ve tváři… protože… jeden život nestačí… proto se vracíme, víš?“

Paní Oldřišce pomalu klesla hlava k prsní kosti.

„Tak pojďte k nám ke stolu, maminka si teď zdřímne, ještě nás čekají dlouhé oslavy a touhle dobou je zvyklá si odpočinout,“ zval mě k jídlu její syn Vojtěch.

Opatrně jsem krájel a žmoulal klobásu, v myšlenkách u dámy, která spokojeně podřimovala v křesle. Tak přece už blázní, běželo mi hlavou.

Jeden život nestačí…?

Co tím chtěla říct? Co je to za blbost? Co mám jako ve tváři?

Snažil jsem se dělat, že mi klobáska chutná, a nevypadat zmateně.

„Vypadáte trochu zmateně… dáte si pivo?“ Proud otázek, které jsem si kladl, přerušila hezká vnučka, vlastně pravnučka paní Oldřišky Bláhové.

Oči jí jiskřily stejně jako její prababičce a já měl najednou pocit, že přesně ví, co se ve mně odehrává.

Místo odpovědi jsem jen trochu pootočil hlavu a podíval se na spící stoletou dámu. Nalíčené řasy měla položené přes oteklá spodní víčka. Ani se nepohnuly.

„Vypadá dobře, že? Trochu jsem ji namalovala, aby byla hezká… Dáte si to pivo?“

„Dám, děkuji.“ Pozoroval jsem teď řasy, oči a obličej dívky, skloněné ke sklenici na stole.

„Víte, že jste své prababičce podobná?“

„Vím… a nejen fyzicky… Řekla mi to.“

„Vy si asi rozumíte, že?“

„To ano, ale některé její věty si zatím nedokážu přeložit… jen se snažím ji poslouchat.“

„Třeba?“

„Třeba mi řekla, když jsem se hlásila na práva, abych to nedělala, protože nedokážu jít sama proti sobě… a tak jsem ji poslechla. Nebo prostě jen řekne: Nepospíchej, ještě není ten správný čas. A já jen vím, že ji mám poslechnout, zklidnit se… zatím vždycky měla pravdu.“

„A co tedy studujete?“

„Italštinu, španělštinu, a teď jsem si přibrala historii architektury, vlastně úplně něco jiného, než jsem chtěla.“

Odmlčela se a já se zeptal: „Myslíte, že se mnou ještě bude chtít mluvit?“

„To nevím, nechte to na ní… Ale o tom, co jsem vám řekla, psát nebudete, že ne?“

„Jestli si to nepřejete, tak ne.“

„O to nejde, ale Olda je tak… zvláštní, že se to popsat nedá, a já nechci, aby to vypadalo, že už ve svých letech blázní… Třeba dnes ráno, probudila se a řekla mi… jak to jen bylo…?“

Odmlčela se. Pak se na mě vážně podívala.

„Řekla, abych se dlouho netrápila, že když budu chtít, tak se vrátí… a já tomu rozumím tak, že mi chtěla říct…“ jako by se bála dokončit větu.

„Myslíte si, že mluvila o smrti?“ zeptal jsem se odvážně.

„Myslím, že ano. Ale já nechci, aby umřela, mám ji moc ráda.“

Zaváhal jsem, jestli jí mám říct, že mi naznačila něco podobného, ale mlčel jsem. Nevím, tehdy jsem nevěděl, co tím sledovala, proč řekla cizímu člověku o své smrti. Ale ta myšlenka už byla tady. Asi jen my dva jsme tehdy mohli tušit, že se chystá odejít, a trochu nás to spojilo. Ale kdo by tomu věřil? Její pravnučka to odmítla, a já? Proč bych měl?

„Jak se jmenujete? Já jsem Chlumský, Standa.“

„Já vím, znám vás… já se jmenuji stejně jako babička, Oldřiška Bláhová.“

Spontánně jsme si podali ruce a otočili hlavu k babičce. Oči už měla otevřené a dívala se na nás zvláštním, zvědavým pohledem, trochu se zamračila, ale potom se usmála. Nevím, proč jsem se rychle přesunul do křesla vedle ní a nenápadně zapnul diktafon.

„Nebojte se, nakonec všechno dobře dopadne, jen k tomu musíte dojít… oba.“ Úsměv jí nezmizel a já jsem byl zmatený. Pak pokračovala.

„Moje Oldřiška to ještě neví, ale už je na cestě… na správné cestě, já to vím… A vy?“ dlouze se na mě zadívala. „Vy se k ní jen přidáte… a dejte si pozor na autobusy…“ Trochu se zamračila, ale najednou se ten mráček rozplynul a začala mě vnímat jakoby jinak.

„Tak kde jsme to skončili? U těch zubů, že? No, zbytečně vyhozené peníze, ještě že jsou vyndavací, to bych se s nima taky mohla, až umřu, udusit.“

Přivolala svoji pravnučku pohledem.

„Chceš něco, babi?“

„Trochu vody, broučku, a netvař se tak vážně, přece oslavujete, ne?“ Trochu zašišlala a mě vůbec nenapadlo si myslet, že je dětinská. Bylo to zubní protézou.

„A co ty, mladíku, tváříš se, jako by bylo sto let tobě… Kdybys věděl, jak já jsem se dokázala v životě smát! Kolikrát jsem se smíchy až počůrala, když jsem byla mladá…“ Oči jí zmizely ve vráskách od smíchu, ale ještě na mě stihly zajiskřit.

„Teď, když si od smíchu učůrnu, tak mi doktor tvrdí, že jsem inkontinentní. No, není to blázen? Ani nevím, co to znamená, ale je to hezké slovo, že? A doporučil mi nosit pemprsky… chápeš to? Na smích pemprsky! Ať si je navlíká sám! Nezapomeň na Sašu, je to můj přítel, milovaný přítel.“

Napila se vody ze skleničky.

„Všechno, co potřebuješ do toho svého článku, ti řekne moje rodina a Oldřiška. Brzy se zase všichni sejdou, ale při jiné příležitosti… s tím nic nenaděláme.“

Pak se na nás na oba podívala.

„Jednou se vrátím, hodně jsem udělala a hodně ještě potřebuju udělat, hodně se učit, sebe i druhé… tak to je… Učitel přichází, až když je žák připraven… můj čas přijde… a váš taky. Člověk se mění, když sám chce anebo potřebuje, nebojte se toho.“

Polkl jsem a podíval se na mladou Oldřišku. Mlčky svou prababičku poslouchala. I moje novinářská výřečnost byla v háji.

„A teď si potřebuju ještě promluvit s Emilkou, pošleš mi ji?“ Oldřiška přikývla a zvedla se hledat mezi přítomnými řečenou Emilku. Přivedla ženu asi sedmdesátiletou, na které bylo vidět, že v poslední době zhubla. Vypadala ztrápeně. Rozpačitě jsem uvolnil křeslo a došlo mi, že můj rozhovor se stoletou jubilantkou skončil. Snažil jsem se o srdečné rozloučení a podal jí ruku. Byla suchá a pevná.

„Rád jsem vás poznal, paní Bláhová, a přeji do dalších let hodně zdraví.“

Věnovala mi poslední krátký pohled.

„Když posloucháš, snaž se slyšet, mladíku… a ber to jako radu… ode mě. To máš na památku.“

Tu poslední větu jsem nenahrál. Možná proto mi pak ještě dlouho strašila v hlavě. Když o tom tak přemýšlím, vlastně celý život.

Vyšel jsem ven na terasu přízemního domku a přidal se ke kuřákům se zapálenou cigaretou.

„Zapálíte mi taky?“ Oldřiška nejmladší vyšla hned za mnou. „Jste nějaký zamlklý, doufám, že se vás babička nějak nedotkla. Víte, ona v posledních dnech začala říkat všechno tak… na rovinu, svobodně. A vždycky se trefí do toho nejcitlivějšího místa. Celý život byla přímočará, ale teď… jako by konečně opravdu mohla říct každému to, na co dřív neměla odvahu, aby mu neublížila. A to, co vám řekla, to si určitě zasloužíte, tak jako my všichni.“

Oldřiška se na mě nedívala. Sledovala kouř, který zrovna pomalu vyfoukla.

„Myslím, že přesně ví, co dělá, co říká… ale nechává na každém, aby si to přebral.“

„Slečno Bláhová, já potřebuju napsat ten článek… potřebuju nějaké údaje, abych se měl čeho chytit.“

Podívala se na mě.

„Říkejte mi klidně Oldo nebo Oli, říkáme tak i babičce.

Tak údaje… myslíte děti, vnoučata, pravnoučata, prapravnoučata… tak jo. A pojďte se na to posadit.“

Zapnul jsem diktafon.

„Sedm dětí, dvacet vnoučat, devětadvacet pravnoučat, šest prapravnoučat. Prožila druhou i první světovou válku, a taky teroristické útoky v New Yorku…“

Nemohl jsem spát. Odpoledne strávené s rodinou Oldřišky Bláhové jsem měl pořád v hlavě. Chvílemi jsem byl dokonce rozrušený a naštvaný sám na sebe, a pořád jsem nevěděl proč. Nemohl jsem tomu přijít na kloub. Neopouštěl mě pocit, že mi něco důležitého uteklo, něco jsem nepochopil, a přitom to bylo řečeno. Zmatené myšlenky střídalo prázdno a já jsem se úporně snažil je zaplnit něčím, co vím, ale někam to zapadlo a nedokážu si to vybavit.

Ještě chvíli jsem třeštil oči na světlý obdélník okna. Pak jsem to vzdal a zvedl se z postele. Diktafon ležel na mém pracovním stole. Ale ten už jsem poslouchal třikrát a nic jsem nevymyslel. Taky jsem nic nenapsal. S vědomím, že článek o stoleté jubilantce má čas, jsem jej odsunul na příští páteční vydání. Ale přesto jsem se na diktafon pořád soustředil a pustil si záznam z oslav počtvrté, popáté…

A pak najednou mě napadaly nádherné myšlenky.

Zapnul jsem počítač a začal je řadit tak, jak mi přicházely na mysl. Nevím proč, ale po poslední větě jsem se uslyšel, jak říkám: „Nepočká, ten článek nepočká, vyjde co nejdřív a je skvělý. Díky, babi Oldo…“

Aniž bych si to po sobě přečetl, odeslal jsem článek do redakce, počítač jsem vypnul, zalezl do postele a spokojeně usnul. Byly skoro tři hodiny ráno.

Ráno doma bylo kruté, a v redakci ještě krutější. Cítil jsem se nevyspalý a nesoustředěný. Sesypaly se na mě informace, dotazy, akce a nehody, které bylo nutno zaznamenat a dostat do tisku, dokud jsou žhavé. Na Oldu jsem si ani nevzpomněl.

Zpráva o její smrti mě napřed zarazila, pak rozesmutnila. Zemřela tři dny po svých stých narozeninách. Mohl jsem z toho udělat senzaci… něco v tom smyslu, že stará žena předpověděla svou smrt.

Jen jsem vytáhl svůj článek z předminulé noci a s údivem četl o stoleté, duševně mladé dámě, která oslavila své narozeniny s celou početnou rodinou a svým jiskřivým a moudrým myšlením dokáže být oporou a rádcem i své pravnučce. Byl to jeden z nejlepších článků, jaké jsem kdy napsal.

Vybral jsem tu nejlepší fotku. Pro mě byla symbolická. Zachytil jsem přesně ten okamžik, kdy pravnučka Oldřiška podává své prababičce sklenici vody. Pocit z fotografie byl ale jiný. Obě ženy na ní byly propojeny laskavým pohledem očí a stejně laskavým úsměvem. Tím pravým symbolem však byla čistá voda ve sklenici. Vypadalo to, že ji podává prababička své pravnučce. V té sklenici bylo něco víc než jen čistá voda, bylo to něco jako poselství. Čisté, průhledné a prosté.

Možná jsem to tak cítil jen já, trochu zaskočený událostmi a smutkem, který teď dívka na fotografii jistě cítí. Najednou jsem se s ní moc chtěl setkat a nějak jí pomoci.

Ale nevěděl jsem jak. Tak jsem fotku v počítači ještě upravil a vytiskl ji ve velkém formátu. Byla ještě úžasnější a nemohl jsem se na ni vynadívat. Věděl jsem, že ji brzy dám Oldřišce a udělám jí tím velkou radost.

Ještě ten den jsem fotku zarámoval, a když jsem ji věšel nad svůj pracovní stůl…

Když posloucháš, snaž se slyšet, mladíku… zaznělo mi někde za pravým uchem. Ta jediná věta, kterou jsem nenahrál. Tehdy mi poprvé naskočila husí kůže a v tom okamžiku mi bylo jasné, že musím pro Oldřišku vytisknout ještě jednu fotografii, protože ta nad mým pracovním stolem už tam zůstane.

Alexandr

„Kouříte?“ nabídl jsem muži na lavičce vedle sebe cigaretu, abych nějak zapředl hovor.

„Ne.“ Svou krátkou odpověď doplnil povzdechem a klidným pohybem zkušeného kuřáka si nabídl z mé plné krabičky cigaret a nechal si připálit. Se stejným povzdechem vyfoukl prvního šluka a zatvářil se labužnicky. Konečně jinak než smutně.

Navštívil jsem Sukovy brzy po ránu a usadili jsme se s Alexandrem za domem na zahradě.

„Chutná mi to,“ pronesl s pohledem upřeným na hořící konec cigarety a znovu potáhl. „Patnáct let jsem nekouřil.“

Opět bylo ticho. A já už jsem se radoval, že naše společná neřest bude alespoň nějakým začátkem hovoru!

Nebyla. Mlčky jsme seděli a sledovali dým, který byl v čistém ranním vzduchu obzvlášť nápadný a hustý. I když se zdálo, že je bezvětří, dým se malinko stáčel doleva. Měl krásnou modrou barvu a mizel v živém plotě nalevo od nás. Plot byl řídký, a tak jsem fascinovaně sledoval, jak z něj na druhé straně kouř vychází v úplně jiné podobě. Jako by ho ta sytá zeleň přeměnila v bílé, půvabné a klidné proužky.

Uklidnil jsem se. Nakonec, proč bych si nemohl jen tak v pohodě posedět s cizím mužem? Stejně jsem za ním přišel jen proto, že si to stará paní přála.

Od jejích narozenin uplynuly tři týdny a já, zavalen důležitou prací, jsem si občas při pohledu na fotografii vzpomněl na ni i na mladou Oldu. Ta mi zavolala po pohřbu a poděkovala za krásný článek v novinách. Fotku jsem jí ještě nedal.

S návštěvou u Alexandra Suka jsem také vyčkával, a určitě jsem udělal dobře. Nevím, jak moc se trápil, ale bylo vidět, že je smutný, moc smutný. Tak jsem se odhodlal to ticho na jeho zahradě za domem přerušit jako první.

„Pane Suku, věřte mi, že bych vás neobtěžoval, ale paní Oldřiška mě požádala, ať za vámi zajdu, a já jsem jí to slíbil. Říkala, že jste nemocný a nepřijdete na její oslavu. Tak mám pro vás od ní vzkaz, pokud ho chcete slyšet.“

Pan Suk se usmál, lehce kývl a očima pomalu bloudil po stromech v sadu za domem. Vypadalo to, že ty jabloně a švestky počítá.

Nenápadně jsem si prohlížel jeho profil. Byl spíš přirozeně snědý než opálený, kdysi tmavé vlasy ustupovaly dozadu znatelnými kouty a šedivěly. Podobně ustupovalo mírně dozadu i čelo s několika výraznými vráskami. Jeho opuchlá víčka a kruhy pod očima mi ale nebránily si o něm myslet, že vypadá dobře. Kdybych byl ženská, řeknu, že je hezký. Takový mužný. Celkově působil jako dobře rostlý, vysoký a příjemný chlap. Ruce měl velké, ale laskavé a klidné. Hmatatelný smutek mu dával něco navíc, svým způsobem ho zdobil. Flanelová károvaná košile a hnědé manšestráky byly přesně to, co mu sedělo.

„Hmm… Olda…“

Sklonil hlavu, natáhl před sebe nohy a sepjal v klíně konečky svých velkých prstů. Lehce u toho pokyvoval hlavou. Považoval jsem to za souhlas a slovo od slova jsem mu zopakoval, co mu paní Bláhová vzkázala. Nedal jsem se přerušit, ani když si oběma rukama promnul obličej a oči. Ani když mě napadlo, že se možná rozpláče.

Nerozplakal se. Naopak. Tiše se usmíval a znovu se díval do dálky. A mě napadlo, co asi pojilo stoletou ženu a muže kolem šedesátky, sedícího vedle mě.

„Tak Oldřiška chtěla, abyste mě navštívil… Pokud to chtěla, měla k tomu důvod.“

„Víte, mám všechno nahrané na diktafonu a mám ho s sebou, dělal jsem s ní rozhovor kvůli tomu článku do novin. Takže jestli chcete…“

„Ne, prosím, teď ještě ne, já vám věřím, ten článek jsem četl, byl dobrý…, ale Olda chtěla, abych vám vyprávěl něco jiného, vím, co chtěla. Říkal jste, že jste novinář?… Hmm… tak to jediné nechápu. S novinami to nemá nic společného a určitě o tom nebudete psát… ani to nejde. Ale poslala vás za mnou… máte vůbec čas a trpělivost mě vyslechnout?“

Zarazil jsem se. O ničem takovém jsem nepřemýšlel.

„Podívejte se, jestli si Olda přála, abyste mě navštívil a o všem se mnou mluvil, tak vám to všechno asi mohu říct… a vy si s tím udělejte, co chcete. Možná mě máte jen vyslechnout, možná vás to má ovlivnit… věřím, že vás Olda odhadla dobře.“

Ze zamyšlení ho vytrhly tiché a pomalé kroky.

„Tati, maminka vám posílá koláče.“

Asi třináctiletý kluk se soustředěně vyplazenou špičkou jazyka položil na starý kuchyňský stůl velký talíř buchet. Pak si spokojeně vydechl. „Mamka nese kávu.“ Na otce se usmál, mě si podezřívavě prohlížel velkýma, tmavýma očima. To jediné snad měl po svém otci. Jinak byl drobný a stydlivý. Když pokládal talíř na stůl, všiml jsem si, že má něco s malíčkem na levé ruce. Celá levá ruka byla jiná než on. Jako by s ním nechtěla spolupracovat. Ale ten kluk se choval úplně přirozeně a dodával tím jistotu i své levé ruce.

„Děkujeme, Pavlíku, dáme si, že?“ obrátil se ke mně. Najednou vypadal nějak jinak.

Ožil. Celý jakoby ožil. Chytil svého syna za „tu“ ruku a poplácal ji. „A ty už jsi snídal?“

„Dávno, můžu jít ven?“

„Už jsem mu to dovolila,“ odpověděla na synovu otázku paní Suková a položila na stůl dva hrnky s kávou.

A otec svého syna pořád držel za ruku. Za levou ruku. Tiše ji hladil a mě napadlo, že mi dává možnost, abych si jeho postižení pořádně prohlédl. Malíček byl nevyvinutý, chyběl poslední článek, ty další byly křehké a přirostlé k prsteníčku. Tím byla pohyblivost obou prstů omezená. Otec mu tu kratší ruku naučeným pohybem promnul a dal souhlas k něčemu, o co ho syn tiše žádal.

„Nedáš si kafe s náma?“

Pavlík radostně odběhl a Alexandr se obrátil ke své ženě. Bezostyšně si mě prohlížela přísným pohledem. Pak se ale usmála, a to jí slušelo mnohem víc. Vypadala starší než její manžel, ale věděl jsem, že je o dva roky mladší. Bylo to tím, že měla víc vrásek a celkově působila unaveněji, i když sportovní postava jí zase roky ubírala. Možná kdyby se nechala ostříhat… podle mě jí blond mikádo neslušelo. Něco v ní působilo razantně a já jsem nedokázal odhadnout, jak se to „něco“ může vůči mě projevit. Zneklidňovala mě.

„Jsem Věra Suková,“ představila se mimochodem a mě ke slovu nepustila.

„Víš, že musím do práce,“ políbila manžela na tvář. V hlase měla přízvuk, který mi něco připomínal, něco hezkého.

„Ale až se vrátím, tak si spolu dáme pořádné kafe…“ Potom se na nás oba mile usmála, a nakonec ještě věnovala jeden pohled manželovi.

„Užijte si hezký den, já nevím, kdy dnes přijdu.“ A byla pryč. Tu razanci měla i v chůzi.

„Moje žena je Slovenka, poznali jsme se, když jsem tam sloužil na vojně,“ potřeboval mi vysvětlit Alexandr. „Byla to vojanda jako řemen a do takové jsem se zamiloval… já jsem byl taky voják…“

Pak bylo ticho. Nevěděl jsem, na co se ptát a jestli mi vůbec chce něco říct.

„Máme tři děti, tři dcery, nejmladší je Pavlínka…“

Smutek se najednou změnil v hmatatelnou bolest. Alexandr ale odhodlaně zvedl hlavu a rychle pokračoval, jako by měl strach, že jindy se už k řeči o své rodině neodhodlá.

„Pavlínka od nás odešla. Bylo jí čtrnáct. Pak se jednou vrátila, a od toho dne, vlastně od té noci… najednou bylo všechno jinak. Ničemu jsem nerozuměl.“

Soustředěně míchal svou kávu a klidným hlasem začal pomalu mluvit.

„Olda mi pomohla to pochopit. Měla zvláštní dar. Kdysi měla nehodu, byla čtyři dny v bezvědomí po úrazu hlavy, a potom se u ní projevily zvláštní schopnosti. Moc mi pomohla… bude mi chybět. Ale řekla, že teď už to všechno dokážu sám, a já jí věřím.

Seděl jsem a poslouchal. Ten den poprvé a potom pravidelně skoro celý srpen. Naslouchal jsem příběhu muže, kterému by on sám nevěřil, kdyby jej neprožil. Svěřoval se mi se vším a já jsem tehdy nevěděl proč. Dnes už to vím.

1.

Řinčení zvonku se rozléhalo ztichlým domem, v přízemí rvalo uši a vymrštilo do sedu dvě vyplašené dívky. V patře v ložnici rodičů se z jedné strany manželské postele ozvalo zmatené: „Poplach! To je poplach…!“

Na druhé straně šátrala žena v polospánku po budíku. Řinčení zvonku na okamžik ustalo, a v té tiché vteřině se paní Věra Suková konečně strefila a budík z nočního stolku smetla. Ještě než dopadl, řinčení ode dveří se ozvalo znovu. Dlouhé, nepříjemné a nekompromisní.

„To není poplach, to je zvonek u hlavních dveří,“ snažila se Věra ten zvuk překřičet a uklidnit zmateného manžela.

Spustila nohy z postele, jednou z nich zavadila o budík. Zvedla ho.

„Sakra, který blbec… panebože, snad se nic nestalo.“

Ručičky ukazovaly deset minut po jedné. Zvonění nepřestávalo. Nadávky z druhé strany postele byly hrubší a vzteklejší, protože Alexandr si uvědomil, že poplach to být nemůže. Ten se vyhlašoval telefonem… a navíc… teď už přece žádný nehrozí…

„Nech toho nadávání, půjdu se tam podívat sama.“

Věra, už probraná, se rychle rozhodla. Jednou rukou popadla župan a za chůze si obouvala teplé papuče. Bylo chladno a oni ještě netopili. Stáhla si župan v pase a pospíchala ze schodů k hlavním dveřím. Celou dobu ji provázelo nepříjemné a hlučné zvonění. Když odemykala, zněl jí ostrý zvuk přímo nad hlavou a přiváděl ji k zuřivosti. Levou rukou rozsvítila.

„Co to je za debila?“ zacloumala klikou dveří a ty se prudce rozletěly. Zvonek pořád doprovázel její vzteklé pohyby.

Najednou bylo ticho. Postava stojící přímo ve světle z chodby pustila tlačítko zvonku a pomalu připažila pravou ruku. Ticho narušoval jen šumící déšť.

Napětí mezi oběma ženami přešlo ve tváři paní Věry v překvapení. Byla zaskočená. Čekala cokoliv, ale tohle?

V dešti před dveřmi jejich domu stála její dcera, kterou víc než rok neviděla. Zplihlé, mokré pramínky vlasů se jí lepily na čelo a na tváře. Stékaly jí společně s deštěm za límec a na ramena příšerného zeleného kabátku do půli stehen. Oči matky se zastavily na objemném pase, který její divoký oblek ještě zdůrazňoval.

„Ježíšikriste, ty jsi těhotná… cos to udělala!“ byla její první reakce. „Ty děvko, takhle se vracíš domů?“

Její dcera se ani nepohnula. Nezměnil se ani její výraz. Pohrdavě se na svou matku dívala, chtěla se jí vysmívat a ranit ji. Její úsměv se ale změnil v nepřirozený škleb. Jako by si vychutnávala šok, který pohled na ni matce způsobil.

Když otevřela, vypadala vztekle. Pak, když ji poznala, působila vylekaně. A teď, když zaznamenala její těhotenství, ji znovu ovládl divoký vztek, umocněný jejími rozcuchanými vlasy.

Přesně tohle Pavla chtěla. Šokovat svou matku, naštvat ji, vidět ji bezmocnou a bezradnou, a pak se jí vysmát. Proto si vybrala ke své návštěvě hodinu po půlnoci, proto počkala na déšť, proto si oblékla ten neforemný zelený kabát, aby svůj stav ještě zdůraznila. Chtěla je probudit do chladné a nepříjemné noci. Věděla, že ještě netopí, že se u nich šetří… na všem. A ze srdce si přála, aby už neusnuli a v chladné noci cvakali zimou zuby až do rána, bezradní a zoufalí.

Ale k dokonalosti setkání jí chyběl otec. Potřebovala, aby ji viděl, svoji nepovedenou dceru, jak znovu odchází a nenechává ani sobě, ani jim žádnou šanci na návrat. Potřebovala od nich slyšet, že je to definitivní, navždy a napořád. Znala je a byla na tu nádhernou scénu připravena. Jí stačil jen úsměv, pohrdlivý, povýšený.

„Co se děje, kdo je to?“

Z domu se ozval otcův hlas, chraplavý a zastřený spánkem.

Konečně. Sledovala výraz své matky, který najednou vyjadřoval strach.

„Proboha, jdi pryč! Proč jsi sem přišla? Co chceš? Jestli tě uvidí otec…“

„…tak co?“ promluvila konečně. „Co se stane? Zabije mě? Nebo aspoň zbije? Co? Dostanu výprask jako vždycky, když jsem nedělala to, co jste chtěli? Ale já jsem těhotná… a těhule se mlátit nesmí!“

Otočila se k matce bokem a sepjala ruce pod svým velkým břichem. Vítězoslavný škleb jí vydržel jen do okamžiku, kdy se otec objevil ve dveřích vedle matky a vytřeštil na ni oči.

„Co… co…“ vykoktal a zalapal po dechu tak silně, že někde v plicích mohl slyšet lehké pískání vlastního dechu.

„Tak, milí bývalí rodiče… Já jen, abyste věděli, jak se mám, i když je vám to možná jedno. Jak vidíte, mám se dobře a brzy porodím dítě… nebo dvě? Co myslíte? Břicho mám na to dost velký, ale u doktora jsem nebyla, tak nevím. Ani nevím, jestli to bude holka, nebo kluk. Je mi to jedno, víte? Je mi to úplně jedno. A stejně tak je to jedno jeho tatínkům.“

Pavlína pořád mluvila, protože viděla hrůzu v očích svého otce, jeho sípavý dech a zaťaté pěsti. Bylo na něm znát, že nechce věřit tomu, co má před očima. Vypadalo to, že každou chvíli vybuchne, nebo aspoň zařve.

„Tatínků máme dost, vlastně zploditelů… a je nám jedno, který je ten pravý. Jim je to taky jedno. Vyspala jsem se z celou bandou… tak jak to můžu vědět, že?“

Pavlína se najednou zarazila a udělala krok dozadu. Lekla se, že po ní otec skočí.

„Ty kurvo, ty děvko…“ unikalo z něj syčivě a začal se kývat. Jeho žena ho chytila za loket.

„Pojď odsud…“

Pak se obrátila k dceři.

„Jdi pryč, nebo tě zabije… nevidíš, co to s ním dělá?“

„Ale vidím,“ pokračovala už klidněji Pavlína. „Jen vám to chci všechno dopovědět.“

A rychle pokračovala. „Budete mít vnuka… nebo vnučku… ale nikdy, nikdy to dítě neuvidíte. O to se postarám. A já ho taky neuvidím. Hned po porodu ho dám k adopci, anonymně, abyste se nikdy nedozvěděli nic o něm, ani o mně…“

Zase o krok couvla. Otec už vypadal dost nebezpečně. Strach, který ji najednou přepadl, byl ale jiný než v době jejího dětství. Tehdy měla strach z každého svého kroku, všechno, co udělala, bylo špatně. Dnes se jim přišla ukázat, aby viděli, že je opravdu všechno špatně, že konečně mají důvod říct jí, že dělá všechno jinak, než jak si přejí oni, že je špatná a zkažená… Přišla jim ukázat, jak vychovali svou hroznou nejmladší dceru, a hlavně – přišla jim ublížit. A viděla, že se jí to povedlo.

Otočila se k odchodu. Zaslechla za sebou hluboký a sípavý dech otce, neschopného řeči. Ještě se otočila.

„Po kom to vaše vnouče, ten malý parchant, asi bude? Po tobě?“ zadívala se na matku. „Nebo po tobě?“ sjely jí oči na otce. „A bůh ví, jaké vůbec bude, ujíždím trochu na drogách… ono je to vlastně jedno, vyjde to nastejno, hlavně že vy dva si rozumíte…“

„A…“ Poslední větu už nedořekla.

Jejímu otci se vymrštily ruce. Celá horní polovina jeho těla se nachýlila jejím směrem. Cítila, že by po ní opravdu skočil, kdyby ho matka nedržela pevně v pase. Rychle pospíchala k autu, kterého si nikdo z těch dvou ve tmě a v dešti nevšiml. Zabouchla dveře a než se auto rozjelo, ještě se podívala na své rodiče. Matka pořád držela otce v pase a on se zuřivě kymácel. Teď už spolu zápasili v dešti.

Lhostejně ze sebe shodila promočený kabát a utřela si vlasy do připraveného ručníku. To už byla daleko od nich, už je neviděla.

„A pozdravujte moje dvě starší sestřičky,“ dokončila šeptem poslední větu. Pak vyčerpaně opřela hlavu o zadní sedadlo a s uspokojením si představovala, co se „doma“… v tom domě, kde strávila příšerné dětství, odehrává.

Dítě v břiše kopalo až do bolesti. Snažila se uklidnit sebe i ten nečekaný a nechtěný život, který narostl do rozměrů, jež si v začátcích svého těhotenství nedokázala představit.

Byla spokojená. Vychutnala si to dokonale. Lhala vlastně jen v jedné věci, že bere drogy. Je pravda, že si čas od času něco dala, ale od chvíle, kdy zjistila, že je těhotná, byla čistá a přestala i pít… to jedno, dvě pivka a jedno cigáro mu snad neuškodí.

2.

V sousedním domě bylo ticho. Všichni spali.

Všichni až na starou paní Oldřišku Bláhovou. Ta jen tiše ležela a nechávala své myšlenky volně proudit. Byla vzhůru skoro dvě hodiny. Slyšela přijet auto k sousednímu domu a věděla, že se něco stane. Celý den to cítila. Věděla, že dojde k velké změně, která se bude týkat i jí.

Teď už své pocity dokázala přijmout tak, jak k ní přicházely, přestala se jim bránit. Smířila se s tím, že má dar intuitivně předvídat, a teď už s ním dokázala žít a hlavně ho správně používat.

Věděla, že hned neusne, ale také že teď nic nenadělá. Byla ráda, že ví, že se něco závažného děje a že může pomoci. Věděla, že nastal čas a že je součástí příštích událostí, aniž by to sama mohla ovlivnit. Ani nechtěla… to, co má přijít, přijde. Jen netušila, jakým způsobem bude muset do života druhých vstoupit a jak moc to ovlivní její vlastní život.

Vracely se jí vzpomínky na dobu asi před patnácti lety, kdy spadla ze stromu. Česala jablka a dostala se až vysoko do koruny jabloně. Tiše se ve tmě usmála.

Jabloň… Strom, který zasáhl do jejího života a přivedl ji na jinou cestu. Všichni si tehdy mysleli, že se zabila. Ale ten strom ji naopak probudil k životu.

K jinému životu.

K jinému pohledu na běh života.

***

Bylo jí jednasedmdesát, když se pustila do česání jablek na jedné z jejich největších jabloní.

Byla to jablka k uskladnění na zimu a ona je poctivě trhala do košíku. Nahoře v koruně se pod ní tehdy zlomila jedna z větví a ona spadla. Skoro ze čtyř metrů. Nešlo ani tak o zlomeniny pravé ruky a pravé nohy, jako o úraz hlavy. Narazila hlavou o žebřík a čtyři dny prý byla v bezvědomí.

Jí to připadalo déle. Dlouhou, dlouhou dobu její mysl bloudila tichým, zapomenutým a přesto tak blízkým světem, jako by ho zrovna v té době měla celý poznat. Nejen to. Cítila, že lehce a svobodně proplouvá svými minulými životy a s nadhledem sleduje všechny chyby, kterých se dopustila. Ale jeden z životů si zapamatovala jako film, ve kterém hrála hlavní roli.

Byla starším mužem v Římě a měla  překrásnou mladou ženu z bohaté a vážené rodiny.

Ale její žena trpěla svou vlastní zlobou a ona jí nedokázala pomoci. Věděla jistě, že se proto musí znovu vrátit na svět, aby našla způsob, jak pomoci ženě, která si nevěděla rady se svým životem, ovlivněna mocí peněz a nadřazeným postavením.

Ještě se toho musím hodně učit, ještě musím hodně pomáhat… byla myšlenka, kterou končil její návrat do minulosti, a ona se pomalu a k úžasu všech začala probírat z hlubokého bezvědomí.

Probrala se, ale nedokázala si vzpomenout, kde vlastně je a co se stalo. Po pár hodinách se jí znovu přitížilo a znovu ji obestřela bílá mlha. Na ten zážitek nedokázala nikdy zapomenout.

***

Někdo blízký ji vzal za ruku a pomáhal jí bílou tmou projít. Sklopila hlavu a nechala se vést. Rozeznala vysoký, hebký koberec světle zelené trávy. Otočila se a všimla si stop, které za ní po jejich krocích zůstávaly. Byly tak jasné, tak srozumitelné… ale byly jen jedny. Za tím, kdo ji vedl, žádné stopy nezůstávaly. Ani náznak dalších kroků. Nic.

Ještě se neotáčej, ještě není čas.

Poznala hlas své babičky a vůbec ji to nepřekvapilo. Vždycky si byly blízké. Vnímala šumění… někde před sebou.

Mlha se rozestoupila jen natolik, aby jí ukázala strom. Velký strom, obsypaný květy… To šumění byla řeč stromu a jeho květů. Napadlo ji, že je to jabloň. Když přišla blíž, šumění příjemně zesílilo. Strom žil.

Zaklonila hlavu, ale na vrchol stromu nedohlédla. Zůstala stát a s tichým údivem se snažila vnímat krásu jednotlivých kvítků. Bylo to těžké. Strom jimi byl obsypaný a jeho velikost, větve, kmen a listy pro množství květů neviděla.

Vidíš ten strom? zaznělo jí v hlavě. Snaž se vidět květy. Ale nezapomeň, že strom, jeho větve, kmen a kořeny jim dávají sílu, i když je nevidíme.

Poslouchala hlas, který najednou zněl slavnostně.

Všichni jsme květy jednoho stromu, nezapomeň!

Některé z květů jsou nízko u země, jiné kvetou až na samém vrcholku, ale drží je ty nejtenčí větvičky. Některé kvítky jsou slabé a brzy je odvane vítr. Ne všechny se dočkají své včely a přemění se v plod. Ne všechny plody jsou zdravé. Je hodně škůdců.

Ne všechny plody se dočkají podzimní sklizně, aby v zimě posloužily k tomu, k čemu jsou určeny – svou zralostí, chutí a krásou obohatit jiné, být potravou, utišit hlad, pomáhat životu.

Strom najednou zašuměl jinak.

Plody na vrcholku bývají největší, ale také padají z největší výšky. Plody dole jsou často odtrženy před dozráním a nakousnuté končí v odpadcích.

Všichni jsme plody jednoho stromu.

I období spánku a čerpání nových sil patří k životu. Po zimě přichází vždy jaro.

A v procesu znovuzrození strom znovu rozkvete.

Nikdy na to nezapomeň. Všichni jsme květy jednoho stromu.

A teď se vrať…

Poslušně se otočila a ve svých vlastních šlépějích se vracela zpět. Vůbec nepostřehla, kdy zůstala sama, kdy ji známá ruka přestala provázet. Mlha se tiše rozplynula a ona otevřela oči.

Ležela v nemocnici s ovázanou hlavou, ruku a nohu v dlaze.

Teď ležela ve své posteli. S vědomím změny a s jistotou, že všechno je tak, jak má být.

Viděla oknem odjíždět auto a těhotnou ženu, která do něj ve spěchu nastoupila. Mohla jen tušit, že to je sousedova nejmladší dcera Pavlínka, protože jí do tváře neviděla. Ale byla si tím jistá.

„Tak už přišel tvůj čas, Sašo, nejvyšší čas se otočit, přijmout svého učitele a zvolit jinou cestu. Věřím, že jsi připravený… věřím, že máš dost odvahy… neboj se, pomůžu ti…“ šeptala si pro sebe Oldřiška.

V duchu si vybavila krásné oči svého souseda. Ona v nich tu hloubku viděla. Mlčky nahlížela na jeho život přes společný plot jejich zahrad a občas spolu prohodili pár slov. S tím, jak se choval ke svému okolí, k rodině a hlavně k dětem, celou svou bytostí nesouhlasila. Ale nemohla s tím nic dělat. Až teď… teď se to snad zlomí. K ní nikdy hrubý nebyl. Cítila, že se jí vyhýbá a že je z její přítomnosti rozpačitý.

„Prosím, dej trpělivost jemu i mně…“ šeptala svou zvláštní modlitbu.

„S vděčností přijímám do svého života všechno dobré… děkuji za lásku, přátelství a hojnost, kterou mi dáváš. Děkuji za dar, který jsem dostala, a slibuji, že ho budu užívat jen k dobru… pro ostatní i pro sebe. Děkuji za Tvé vedení a za schopnost rozdávat to, co přijímám. Prosím o vedení pro svého souseda Alexandra, pro všechny své děti, pro svou rodinu, své blízké a všechny, kdo vést potřebují. Děkuji za svou svobodu a schopnost rozhodovat se sama za sebe.

Děkuji, že umím dávat volnost druhým a hledat svou vlastní cestu.“

Krátce vydechla, zavřela oči a lehce se usmála.

Všechno je tak, jak má být, všechno je v dokonalém pořádku a všechno dává smysl.

Svoji modlitbu už dokončila v duchu a s pocitem bezpečí. Jen na okamžik pocítila smutek z těžkého období, které Alexandra čeká. Jen na okamžik pocítila nebezpečí smrti, ale také novou naději. Pak už z toho smutku měla jen radost.

Děkuji, že mě učíš trpělivosti…, a dej prosím sílu mému tělu, budu ji potřebovat.

S jistotou, že všechny její prosby budou beze zbytku vyslyšeny, klidně usnula.

3.

„Sakra, tak už mě pusť,“ obrátil se Saša vztekle na svou ženu.

„A ty mi taky vlez na záda!“ Věra se obrátila a rychlými kroky vešla domu. Zpomalila a otočila se až v předsíni. Saša už za nimi zavíral dveře a razantně zamykal na dva západy.

„Ta malá čubka, chápeš, proč sem vlastně dnes v noci přišla?“ Už měl zlost jen v hlase. Dech se zklidnil, pískot v plicích přestal. Ale odpor k celé situaci a nenávist k dceři měl usazeny hluboko v sobě, i když se je snažil potlačit.

„Tys to nepochopil? Tobě to nedošlo?“ Věra mu kladla otázky, které nesnášel, protože na ně neznal odpověď. V těch chvílích nesnášel hlavně ji. Vznětlivou Slovenku, kterou kdysi právě pro její spontánnost miloval. Zůstali v chladné kuchyni.

„Ne, nepochopil…, ale vím, že se nepřišla vrátit domů… na to je chytrá dost, v tomhle stavu bych ji znovu vyhodil a to ona ví…“

Roztřásla ho zima. Shodil ze sebe navlhlý župan a bouchl pěstí do stolu.

„S tím se já nikdy nesmířím, takovou dceru já prostě nerozdýchám. Kde se to tady sakra vzalo?“

Vyrazil do ložnice pro teplý svetr.

Překvapily ho jeho vlastní prudké reakce. Myslel, že se s odchodem své dcery už vyrovnal, že ji vymazal ze života. Tehdy si to poručil. Tehdy před rokem.

Dal sám sobě rozkaz, odhodlán jej beze zbytku splnit.

„Moje dcera pro mě přestala existovat.“

Uměl dávat a poslouchat rozkazy, a nikdy o nich nepochyboval.

Na ten jeden, týkající se Pavlíny, si pamatoval přesně. Stokrát si ho musel zopakovat, stokrát splnit. A stejně se mu pořád vracel. Vzbuzovalo to v něm pochybnosti o sobě samém, a to byl stav, který bytostně nesnášel. Rád měl ve věcech jasno a až do revoluce to tak vždy bylo. Byl velitelem vojenské posádky v Bystřici a před sebou měl šance na další profesní růst.

Kdyby nebyla revoluce…

Kdyby nebyla revoluce, mohlo jít všechno podle jeho jasných představ a plánů. Jenže s revolucí nikdo nepočítal a podle něj mu nespravedlivě zasáhla do života. Ve své funkci ještě setrvával, ale tušil, že jen proto, aby dotáhl do konce zrušení celého vojenského útvaru. Prostě s vojenskou posádkou už se v Bystřici nepočítalo a on tomu nesmyslu pořád ještě nemohl uvěřit. Proto zatím ani nepřemýšlel o tom, co by mohl v budoucnu dělat. Armáda byla jeho život a měl ji hluboko v sobě.

Kdyby nebyla revoluce…

Zase myslel na to, na co nechtěl.

„A dost!“

Vzal ze vzorně uklizené skříně vzorně poskládaný svetr, zatřepal s ním a nervózně navlékl ruce do rukávů. U dveří se otočil a z druhé, Věřiny, skříně vytáhl ještě svetr pro ni. Už klidnější sešel ze schodů.

„Na… a sundej ten mokrý župan, ještě se z toho nachladíš.“ Zůstali v kuchyni, ale neposadili se. Na to byli oba moc rozrušení.

„Tak tobě to opravdu nedošlo, proč sem dnes přišla?“

„Ne… určitě ne proto, abych ji zlískal.“

A znovu vztek. Znovu měl chuť praštit do stolu. Místo toho ale jen zaťal zuby a sáhl po hrnku s čajem, který Věra mezitím uvařila. Na hrudi a v krku ucítil divné pálení. Rozkašlal se, napil se čaje. Divný pocit omezeného dýchání přestal.

„Přišla se ti vysmát a pomstít se! Tos nepochopil? Chtěla, abys viděl, jak dopadla… Ona totiž ví, že takto ti nejvíc ublíží…“

„A tobě ne? Co? Tobě sakra ne? Tebe se to netýká?“

Saša svůj vztek nedokázal ovládat. Bouchl hrnkem o stůl.

„Tak to ne, tak na to ať holka zapomene… kašlu na ni! Slyšíš? Kašlu na to, jak žije, kašlu na to, že je děvka, a kašlu na to, že se nechala zbouchnout!“

Pak se rozkašlal. Zvláštním, hlubokým a sípavým kašlem. Sám cítil, jak mu rezonuje až někde hluboko v hrudi.

„To nerozdýchám… zatracená potvora…“ Snažil se zklidnit dech i kašel. Chvíli se cítil bezradně a během hlubokých výdechů se posadil ke stolu.

„A dost!“ Znovu vyskočil. „Prostě ne! Moje dcera pro mě přestala existovat už loni. Sama odešla… to je nám oběma snad jasné. V naší rodině se jí nelíbilo a vybrala si.“ Trhl rameny, rozhodil ruce.

„Nebo snad ne?“ Ruce zůstaly rozhozené a čekaly na Věřinu odpověď, na potvrzení toho všeho, co řekl.

„Ano,“ řekla Věra a přesvědčovala nejen manžela, ale i sebe. „Je jiná, chce žít jinak, tak ať si jde po svých.“

Pak dodala už s větší jistotou: „Nemáme si co vyčítat. Snažili jsme se? Snažili… Poslouchala nás? Neposlouchala! Nevím, co víc jsme mohli dělat. Odešla sama.“

„Ba že jo,“ spokojeně ukončil debatu Saša a několikrát sípavě zakašlal.

V pokoji naproti kuchyni bylo ticho. Obě starší dcery, dvojčata, byly na hádky a emotivní výměny názorů svých rodičů zvyklé. O pár minut starší Věra s rodiči problém neměla. Jejich život jí vyhovoval a režimu se dokázala bez problémů podřídit. Podle plánů rodičů dokázala plánovat i svůj život a měla od nich klid. Teď ležela zachumlaná ve spacáku a v dece, obě uši venku, aby jí z hovoru v kuchyni nic neuniklo.

„Ta Pavlína je ale kráva, co? Proč je musí takhle dráždit? Jenom nám znepříjemňuje život,“ zamumlala směrem k posteli u protější zdi tak, aby ji její mladší dvojče, Darina, slyšela.

Ta by se ale nejraději zahrabala tak, aby neslyšela vůbec nic. Chtělo se jí brečet. Nesnášela hádky svých rodičů, těžko se jejich tvrdému režimu podřizovala. Navíc jí byla strašná zima. Konec října, a oni ještě nezatopili. I to byla součást otcovy výchovy. Za prvé se ušetří… a za druhé, trochu chladu ještě nikomu neuškodilo. Musíte se otužovat. A dál se odmítal na to téma bavit. Když si jednou postěžovala, že už je jí hodně zima, dozvěděla se, že si má zacvičit a pořádně se obléct.

„Neříkej, že spíš…“ dožadovala se Věra odpovědi.

„Nespím, jenom nevím, co říct… a je mi zima.“ Darinin smířlivý hlas zanikl v přikrývce.

Ve skutečnosti svůj názor nikomu neřekla. Nešlo to. Možná zimou, možná s myšlenkou na Pavlínku stiskla v dlaních oba palce.

Tys to dokázala… moc na tebe budu myslet, držet ti palce… ať jste oba zdraví… ty i tvoje miminko… Snad se někdy setkáme.

Uvědomila si, že své mladší setře závidí. Všechno. Odvahu, se kterou z domu utekla, volnost, nezávislost… A teď… bude mít dítě. Hovor rodičů v kuchyni se zklidnil a jí vyhrkly slzy.

Zbytek noci proběhl přesně podle představ jejich nejmladší dcery, aniž si toho oba byli vědomi. Přesně to chtěla, a přesně to se jí taky povedlo. Oba její rodiče už zůstali v kuchyni, klepali se zimou i vztekem, hádali se a do rána už se ani nepokusili jít spát.

Po šesté se začalo rozednívat. Saša na sebe navlékl starou vojenskou pracovní uniformu, bouchl zadními dveřmi na zahradu a zamířil k přístěnku s nářadím. Dal si rozkaz, rozhodl se. Odhodlaně se postavil k místu, kde plánovali další záhon brambor. I když dnes neměl rytí na programu, na základě svého rozkazu si byl jistý, že vybral ten nejlepší čas, a odhodlaně se pustil do práce. Navíc byla sobota a nemusel do kasáren.

Očima si stanovil hranici záhonku, ke které musí dojít, než si udělá přestávku na snídani, a pustil se do práce. Ryl systematicky.

„Raz… dva… tři…“ neslo se nad záhonkem tlumeně. Na tři vždycky překlopil rýč s hlínou a začal znovu odpočítávat. Práce a řád ho uspokojovaly. Nevnímal slabý déšť, který zryté hlíně dodával lesk. Nevnímal mírnou bolest v zádech, která ho přece nemohla zastavit, když si něco naplánoval. Nevnímal bolest na plicích a škrábání v krku. Začal se potit a to ho uklidňovalo. Fyzickou prací ze své mysli dostával vztek, který v něm jeho nejmladší dcera zase probudila.

Ale vlastním neodbytným myšlenkám poručit nedokázal.

Jak to, že Pavlína je tak jiná? Jak to, že ji nedokázal svou výchovou ovlivnit a naučit ji, co je v životě správné?

To ta posraná revoluce… každý si teď myslí, že si může dělat, co chce. Kdyby ta nebyla, Pavlína by nikdy nemohla odejít… nikdy by neměla šanci utéct…, natož do zahraničí.

Vztekle zarážel rýč do země celou silou levé nohy. Potom v sobě odhodláním a rozkazem potlačil i ty nejmenší pocity viny a špatného svědomí. Podařilo se mu je vytěsnit z vědomí, ale o to víc se usazovaly hluboko v jeho podvědomí, které ovšem nikdy neposlouchal. S uspokojením sledoval zvětšující se záhon.

Mírný déšť přestal tak nenápadně, jak začal. Dokončil rytí dva řádky za pomyslnou hranicí, kterou si stanovil, a spokojený sám se sebou očistil rýč, uložil ho na přesně stanovené místo a šel se najíst.

Snídaně byla nachystaná tak, jak byl zvyklý. „Jsem přesný,“ pochválil se při pohledu na hodiny a zasedl ke stolu společně s rodinou. Hodiny jídla u Suků byly přesně dané a nikdo nikdy o jejich časovém rozvrhu nepochyboval.

Saša se zakousl do prvního krajíce a s nechutí se zamračil. Vybavila se mu Pavlína a její vzpurná povaha. Nechtěla snídat v osm, měla hlad až kolem deváté. Jenže ona se nikdy nesnažila rodině přizpůsobit, nikdy nemínila dělat věci tak jako všichni ostatní.

„Co je? Nechutná ti?“ Věra zareagovala na jeho výraz tiše, protože nesnášel mluvení u jídla.

„Nebudeme o tom mluvit.“ Jistota v jeho hlase nenechala nikoho na pochybách, na co si právě vzpomněl. Darina, mladší z dvojčat, si bolestně uvědomila, že minulá noc bude vymazána ze života i z myšlenek rodičů, protože jim prostě nevyhovuje. Všichni budou dělat, že tady Pavlínka v noci nebyla, že není těhotná a že se jich její život už netýká, prostě je nezajímá. Přitom samotná její nepřítomnost zůstávala v celém domě jako zapomenuté strašidlo.

Darina věděla, že to strašidlo umí pořádně postrašit i jejich tvrdého otce a matku, která navzdory svým zásadám dokázala ještě tajně plakat.

Po jídle otec všem zopakoval jejich úkoly na sobotní dopoledne. Obě Věry, matka i dcera, nic proti otcovým přesným pokynům neměly. Braly ho takového, jaký byl. Darina pozorovala jejich výraz a nechápala, proč ona sama nemůže jeho příkazy přijímat se stejným klidem. Přesto vždycky poslechla, i když se v ní něco proti zavedenému pořádku vzpíralo. Se skloněnou hlavou netrpělivě otce vyslechla a jako první se zvedala k odchodu od stolu. Ale otec jako vždycky čekal, že potvrdí jeho rozdělení prací svým souhlasem.

„Darino?“ zarazil dceru ostře.

„Ano tati, všemu jsem rozuměla.“

„No tak,“ zaznělo už mírněji. „Měli jsme těžkou noc, tak se nechci znovu rozčilovat kvůli hloupostem.“ Rázně se zvedl.

Zapískání na plicích ho zastavilo, odkašlal si, zasakroval a šel třídit zeleninu k dalšímu zpracování. Něco k uložení do písku ve sklepě, něco se namele a připraví ke sterilizaci. Tu měla na starosti jeho žena.

Dcera Věra už chystala kuchyňský robot na mletí masa na sekanou. Na ni dnes zbylo vaření. Bylo jí to jedno. Hlavně, že je odpoledne volno. Celé odpoledne! Jeden jediný den v týdnu! V neděli mají volno až od tří do šesti. Pak si musí kontrolovat úkoly do školy, které si udělaly už v pátek od pěti do sedmi. A opakovat si učivo z minulého týdne.

Darina chystala věci na úklid.

„Dnes večer zatopím, v noci už je pořádná zima…“ dodal blahosklonně.

„To jsi hodný, myslím, že to je tak akorát,“ pochválila manželův nápad Věra. Hlavně se snažila, aby to neznělo moc radostně a on nepoznal, že to na něj tak trochu hraje. Mělo se topit už dávno. V noci bylo v ložnicích šestnáct stupňů, ale takový argument on jako důvod nebral. Prostě ten správný den pro zatopení je dnešní sobota, a to musí platit pro ni i pro obě holky.

Jen pro Pavlínku to nikdy neplatilo.

Věra se nedokázala ubránit náhlé, lítostivé vzpomínce. Ale když si vybavila výraz, se kterým k nim minulou noc dcera přišla, její objemné břicho, promočené vlasy i kabát, zacloumal s ní vztek.

Tak teď je jí určitě někde zima, ale dobře jí tak… sama utekla.

Vymývala horkou vodou sklenice na zeleninu a na čele se jí objevila zamyšlená vráska.

Bože můj, může být tak na začátku devátého měsíce… Co s ní bude? Co se nám to stalo?

S obavou, aby ji manžel nepřistihl při myšlence na dceru, se zadívala oknem z kuchyně na dvorek, kde třídil zeleninu. Byl ale v plné práci, protože na co sáhl a k čemu se rozhodl, to mu šlo rychle od ruky.

Za to si ho vážila. Dokázal si poradit s každou prací, do všeho šel odhodlaně a o výsledku nikdy nepochyboval. Prostě chlap, který se umí postarat o rodinu. Ve všem má pořádek. Doma i v práci.

Správný voják. Slovo, že něco „nejde,“ pro něj neexistovalo. Dokázal všechno, co si naplánoval.

Obě starší dcery jim dělají opravdu radost. Poslouchají, dobře se učí… přísný režim jim svědčí. Jen Pavlínka se jim nějak nevyvedla. Nějak do jejich životního stylu svou povahou nezapadla.

4.

„Tak to vydrž, už tam budeme.“ Mladík se na rovném úseku cesty za volantem otočil a povzbudivě se na Pavlu na zadním sedadle usmál. Neuniklo mu, že je bledá a vypadá unaveně.

„To byl taky nápad, cestovat v noci jen proto, abys ukázala rodičům svý břicho,“ brblal si pro sebe, ale dost nahlas, aby Pavlína jeho nesouhlasné hučení nemohla přeslechnout

„Bedříšku, víš co, ztichni. Nejsem na tebe teď zvědavá. Dobře víš, proč jsem to udělala, tak snad jsi na mý straně, ne?“

„Ale jasně že jsem na tvý straně,“ snažil se Bedřich podívat na Pavlu ve zpětném zrcátku.

„Ale taky mi jde o tebe. Chci, abys to v pohodě přežila, nevypadáš zrovna fit.“

„Neměj péči, já to rozchodím… A to, co jsem u nich chtěla, to se povedlo. Čuměli jak vejři, oba!“ A Pavla se při vzpomínce na zaskočené a vzteklé rodiče usmála.

Bedřich se znova pokusil najít Pavlin obličej ve zpětném zrcátku, ale ani tentokrát se mu to nepodařilo. Měl strach na zrcátko sáhnout, hrozilo, že každou chvilku upadne. Vůbec už by měl rád celou cestu šťastně za sebou, a jen se modlil, aby je nezastavili policajti. To by mohl starou škodovku zrovna nechat stát u příkopu a dojít pěšky. Což by s Pavlou a jejím břichem bylo asi náročné. Tak jen doufal, že se nerozsype ani auto, ani Pavla.

Bohužel, jiné vozítko na statku nebylo a oni byli zrovna teď rádi, že mají aspoň střechu nad hlavou a něco k jídlu.

„Už tam jsme,“ zabočil na polní cestu a jel skoro krokem. Teď už věděl, že dojedou. Cesta se přehoupla přes kopec a statek v dolíku u potoka vypadal v ranním šeru z dálky docela útulně.

Vevnitř už to bylo trochu horší, ale přežít se tam dalo.

Vjel masivními starými vraty na rozlehlý dvůr. Vypadalo to, že je po jejich odjezdu večer nikdo nezavřel.

„Sakra, asi se zase zhulili a teď všichni chrápou.“

„Ale ne, kouří se z komína, někdo už vstal.“ Pavlína se pomalu hrabala z auta a snažila se srovnat namožená záda.

„Najím se a jdu si hned lehnout. Jsem zpráskaná jako pes.“ Pak se pomalu vydala ke dveřím. „A ty vydrž,“ poplácala si břicho, „budeme tě potřebovat, musíš být zdravý a velký, ať si tě panička zaslouží…“

„Nemluv s ním!“ Ve dveřích stála vychrtlá neupravená žena a hrubě ji okřikla. „Nesmíš k němu mít žádný citový vztah… je to tak pro tebe lepší.“

„Hele, Irčo, vlez mi na záda,“ zavrčela na ženu Pavla a snažila se kolem ní projít.

„Ale tak sakra, Pavlo, na něčem jsme se snad domluvily, ne?“

Obě už šly dlouhou tmavou chodbou do velkého obývacího pokoje s kachlovými kamny.

„Já vím, nechej mě v klidu, jsem unavená a mám hlad. Ta cesta autem taky nebyla zrovna komfort.“ Pavla se posadila na dlouhou dřevěnou lavici pod malé okno. „Mám toho dost… je tady něco k jídlu?“

„Ty jsi ale fracek, kdybych tě nepotřebovala, tak ti nakopu zadek.“ Irena před ni podrážděně postavila talíř s gulášem a tlustý krajíc. „Víš, jaký jsem o tebe měla strach? Jsi jak beran! Teď už jsi nikam jezdit neměla!“

„Máš strach o mě, nebo o svůj podíl? Vidíš, že jsem v pořádku, ne? Tak nepruď… svoje prachy dostaneš, snad jsme se dohodly.“

„Dohoda je něco jiného, zdravé děcko je taky něco jiného… a ty taky musíš být v pohodě, aby všechno klaplo. Pak si dělej, co chceš.“

„To si piš, že budu… hned jak se toho mimozemšťana zbavím, ty se zbavíš nás. Vypadneme, hned jak to půjde.“

Chuť k jídlu ji po pár lžících guláše přešla. Vůbec se poslední dobou nemohla pořádně najíst a všechno ji tlačilo.

Irena spolkla další naštvaná slova, nesouhlasně se na Pavlu podívala a pak vyšla na dvůr a k ohradám se zvířaty. Práce ji uklidní. Ale klid mít nebude, dokud ta mladá hloupá husa neporodí. Naštěstí už je v devátém měsíci a snad to v pořádku donosí.

Vzala je k sobě na statek jen kvůli tomu malému, co se má narodit, a jen proto, že věděla, jak si s novorozencem poradit. Pavla nebyla první mladá holka, která utekla z domu a pak se nechala zbouchnout. Naštěstí nikdy nebyla u doktora, takže všechno může proběhnout hladce. Jen ta její návštěva u rodičů byla kardinální blbost. Irena měla obavy z komplikací. Ale Pavlína jí vysvětlila, že ze strany rodičů nic nehrozí, že její dítě je jim ukradené stejně jako ona. Po dnešku ještě víc chápala, že jí těhotenství opravdu posloužilo jen k tomu, aby svým rodičům ublížila, aby je vytočila a znovu vítězoslavně odešla, navíc s jejich vnoučetem v břiše.

Irena vypustila do ohrady čtyři kozy. Jednu začala drbat mezi ušima a přemýšlela, co tak hrozného mohou rodiče dceři udělat, že je tolik nenávidí a jim chce ublížit tak, že k tomu využije i nenarozeného dítěte.

„O tom se spolu nebudeme bavit,“ odpověděla jí Pavla, když na statek před čtyřmi měsíci přišla. A ona to respektovala. Nakonec, pokud porod proběhne jak má, pomůžou si všichni.

Ona jim třem poskytla přístřeší a jídlo za trochu práce na zahradě a kolem zvířat. A Pavlína se chce děcka zbavit.

Poškrábala radostně kozu na hlavě, jako by to byl pes.

„A my za to budeme mít dost peněz na nové autíčko, a ještě zbude. Holky,“ oslovila i další kozy, „pořádně žerte, ať máte dobrý mlíko, kdyby náhodou…“

Pak přešla k ovcím, ty teď měli jen tři, ale další jehňata už byla zamluvená. Potom vypustila kachny a husy, zkontrolovala slepice a sebrala vejce. Byla spokojená. Pavla už byla její třetí rodička a vždycky to zvládla, tak proč by se to nemělo podařit i tentokrát? Vzpomněla si, jak práci v nemocnici na porodnickém oddělení nesnášela… a jak se jí to teď hodí! Spokojeně se usmála a zamířila zpět k domu. A její kontakt na sociální pracovnici na městském úřadě ve Varech taky. Stačila jen zmínka, pár tisíc korun… a kontakt na bezdětné a hlavně bohaté páry nebyl problém.

V Pavlině situaci se vyskytla ta nejlepší možnost. Zdravé novorozeně jakéhokoli pohlaví hledal bohatý manželský pár z Ruska. Teď už jen vydržet, a pak se co nejdříve po porodu Pavly i jejích dvou průvodců zbaví. Netušila, který z nich je vlastně otcem, ale možná to neví ani Pavla sama. Ani to ale není důležité.

Ve dveřích se zamyslela. Zapomněla, kdo má dnes na starosti králíky.

„Tys to nedojedla? Kdo má dnes králíky, nevíš?“

Pavla už jen seděla za stolem a vypadalo to, že se jí nechce vůbec hýbat.

„Béďa, ale ten byl v noci se mnou a šel spát.“ Pak se zašklebila. „Jízda tím vrakem… to bylo horší než traktor.“

Irena se nadechla a měla sto chutí na Pavlu vypálit, že je do žádné blbé Bystřice nikdo nehnal, ale s přemáháním ostrou větu spolkla.

„Víš co, padej do postele, vezme to za něj Prcek,“ uzavřela nekompromisně debatu.

Pavla se konečně zvedla a po schodech vyšla do malého pokoje se dvěma postelemi. Jedinými, které na statku byly. Ostatní obyvatelé spali na matracích ve velké společné ložnici naproti jejímu a Ireninu pokoji.

Snažila se jít potichu, ale z velké ložnice už slyšela tlumené hlasy. Ostatní obyvatelé statku vstávali, zrovna když ona se chystá spát… „Hmm, no a co, potřebují mě, potřebují peníze, tak musí brát na těhuli ohledy…“ tichým mručením zaháněla špatný pocit na duši i kolem žaludku… Až dostane svůj podíl, vypadne i s Béďou a Stínem… dvěma kamarády, kteří ji skoro celý rok doprovázeli na jejím útěku z domova. Na ty dva byla zvyklá, ale ostatním osmi lidem, kteří se tady motali, se úspěšně vyhýbala. Nezajímali ji. Snad ještě Irča, s tou se navzájem potřebovaly, a Miro, její kámoš, byl taky fajn a dost se staral.

Svlékla si plandavý svetr a hledala velkou flanelovou košili na spaní. „Bože, to je tady spolek! Ále, aspoň něco… a zase tak špatné to není,“ přiznávala si během tichého bručení. Pomalu zapínala knoflíčky u košile a přešla k oknu.

Na malém políčku se zbytkem úrody marihuany za domem zahlédla Irenu a Mira. Zvláštní pár, zhruba ve stejném věku. Bylo jim něco přes čtyřicet, ale pro ni už to byli staříci. Určitě řešili sklizeň. Do toho jim nikdo jiný mluvit nesměl.

Celkem na statku bydlelo osm lidí, s ní, Béďou a Stínem teď jedenáct, ale během čtyř měsíců, po které tady bydleli, pochopila, že počet ubytovaných se může podle potřeby měnit.

Třeba ona a její kámoši tady teď mohli bydlet jen proto, že byla těhotná a své dítě nechtěla. Ona se rozhodla dítěte se okamžitě po porodu zbavit a Irena je uměla prodat. Byly to jednoduché počty, jednoduchý obchod, na kterém všichni vydělají. A ještě mohla břichem rozzuřit své vlastní zploditele a uspokojit svou touhu po pomstě. To byla jediná podmínka, o které Irena ze začátku nechtěla ani slyšet. Pak ale povolila a mohli si půjčit ke své noční cestě i Mirovu starou škodovku. Pavla ji ale musela přesvědčit, že žádné nebezpečí ze strany jejích rodičů nehrozí. Nebylo to složité.

„Už tě nechci nikdy vidět, kašlu na tebe, kašlu na tvůj život a dělej si co chceš. Pro nás jsi přestala existovat a je mi jedno, jestli budeš nebo nebudeš mít problémy,“ to jí tehdy otec řekl.

A ona byla schopná ta slova Ireně zopakovat jedno po druhém, protože se jí vryla do paměti jako zaklínadlo a protože věděla, že otec opravdu slovo dodrží, nikdy ji nevyhledá a taky jí nikdy nepomůže.

Lehla si do postele a snažila se usnout. I když se tomu bránila, noční návštěva se jí stejně honila hlavou, promítala se jí dokola jako starý černobílý film.

Najednou v sobě měla místo pocitu vítězství spíš prázdno. Tak moc jim chtěla ublížit… za to všechno… a teď… jako kdyby všechno přestávalo dávat smysl. Trmáceli se do Bystřice sto padesát kilometrů víc než tři hodiny, rychleji se tou starou herkou jet nedalo. Tři a půl hodiny zpět na statek… celou noc, aby jim ukázala své břicho, vytáhla je z postelí, a hlavně aby je pořádně naštvala.

„Kašlu na tebe, kašlu na tvůj život…“

Otcova slova, která se jí vybavila, ji jako vždycky zabolela a vyvolala v ní vlnu vzteku a ponížení. Do očí se začaly tlačit slzy.

„Tak kašli! Kašli na mě! Kašli na můj život… třeba se z toho ukašlej… ty… ty!“

Nevěděla, jak jedním slovem svého otce nazvat. Naštvaná na své slzy a na celý svět násilím zavřela oči a potlačila první vzlyknutí. Pak jí jedna slza víčkem pronikla a zašimrala ji na spánku a někde u ucha. Levou dlaní si ji otřela a pravou ruku, zaťatou v pěst, přitiskla na rty. Už nedokázala zastavit jejich chvění a ani slzy už ji neposlouchaly. Rozplakala se jako malé děcko, a také se tak cítila. Tu hrubou slupku tvrdé a bezcitné Pavly z ní její vzlyky postupně setřásly a slzy ji vyplavily. Přemožená únavou a očištěná náhlým pláčem klidně usnula.

5.

Ten můj soused, to není Suk, to je pařez… pomyslela si stará paní Bláhová a otočila se k odchodu. Zatím jí to pořád nedávalo smysl, ale tušila, že „něco“, co se má stát, se stane brzy.

Saša Suk, její soused, už zase sklonil hlavu k práci a dal jí najevo, že jejich krátký rozhovor skončil. Musela si přiznat, že prošla dírou v plotě mezi jejich zahradami tentokrát opravdu jen ze zvědavosti. Pytlík bylinek proti kašli vzala Sašovi jen jako záminku k návštěvě. Nedozvěděla se nic víc než to, co už věděla.

„Ano, přijela se nám ukázat, ale sama řekla, že nic víc,“ odpověděl jí soused odměřeně na dotaz ohledně Pavliny noční návštěvy.

„A jak se jí daří?“ snažila se ho vyprovokovat k řeči.

„Je zbouchnutá a ani neví, kdo je otcem!“ Saša těžko zakrýval svůj vztek.

„A nepřišla třeba domů proto, že potřebuje pomoc?“ Oldřiška věděla, že znovu provokuje.

„Ta? Chová se jako děvka… ta pomoc nepotřebuje. Měla jste ji vidět!“

Saša se rozkašlal, narovnal záda a hlučně smrkal do zeleného vojenského kapesníku.

Proč jí to říkám? Proč si před ní připadám vždycky jako blbec? Jako bych jí něco špatného provedl… jako bych měl výčitky svědomí…

„Ten tvůj kašel se mi vůbec nelíbí. Přinesla jsem ti nějaké byliny na čaj.“

Změna tématu nezměnila jeho pocity.

„Děkuju vám, ale snad to rozchodím…“ Je to jen stará ženská, nic víc, jen sousedka. Ale pytlík s bylinkami si vzal. Snažil se jí nedívat do očí, ale nedokázal se jim vyhnout. V tom krátkém okamžiku, kdy se setkali pohledem, měl pocit, že mu vidí opravdu až do žaludku. A jako vždy v něm probudila nutkání, aby ji poslechl.

Ale v čem? A proč? Co mi to vlastně říká, když nic neříká?

Rychle sklonil hlavu i záda k zelenině na hromádce.

„Tak já půjdu…“ A Oldřiška už zamířila k díře v plotu a prošla mezi dřevěnými plaňkami do vlastní zahrady.

Saša si musel přiznat, že má starou paní svým zvláštním způsobem vlastně rád. Proto nikdy nedokázal tu díru v plotě opravit… a stačily by dvě plaňky.

Ale co mě na ní tak provokuje? Co mě k ní přitahuje?

Už se ale nesnažil hledat odpověď. Vždyť je to jednoduché. Ta díra je v plotě od doby, co se sem s rodinou přistěhoval, a holky si zvykly tudy procházet k babičce Oldřišce, když je čas od času potřebovali pohlídat. Zároveň si s píchnutím na hrudi uvědomil, že nejvíce za babičkou utíkala nejmladší Pavlína, že k ní chodila plakat a že si s ní rozuměla víc než s rodiči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden život nestačí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.