FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Zuzana Strachotová

Cover © 2017 Jakub Kowalczyk

ISBN 978-80-7398-919-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-920-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Blance, McMichalovi a Michaelovi za to, že stáli u zrodu.

Yuri za to, že stála na samotném počátku.

Mladému muži v metru za to, že se stal tváří Parkera.

poděkování

Chtěla bych poděkovat všem, kdo se nějakým způsobem podíleli na vzniku knihy Devět dní. Především Deidře, Michalu L., Raadovi a mamce za to, že vydrželi nekonečnou smršť mých otázek a půlhodinové telefonáty.

Dále mým betačtenářům Zaniah, Berry, Veronice Jiranové a Ivovi Měšťanovi, kteří mě svým hodnocením posunuli dál. Martinu Petržílkovi, který mě povzbuzoval nejenom při návštěvách na katastru. Filipu Pátkovi, jemuž vděčím za první kritiku z pohledu estetika. Strejdovi Vaškovi, kterému pod rukama prošly stovky, ne-li tisíce knih podobného typu a jehož názor má váhu. Zbyňkovi Kalouskovi, jehož radu jsem si vzala k srdci. Alešovi Kardovi za to, že mým postavám vtisknul podobu. Verče „Kryse“, Sanymu a Standovi, protože si ukořistili role z příběhu, a pak se hodiny hádali, proč musí umřít. Petrovi „Džundžimu“, že mě podržel a já to nevnímala. Gomennasai.

Mladému muži, který cestoval metrem 3. srpna 2015 na trase B v srpnu 2015 z Černého Mostu někam za Florenc a který mi za tu cestu vypálil Parkerovu tvář navždy do mysli. Moc, moc bych si přála tě ještě potkat.

Zvláštní poděkování patří také MUDr. Kristýně Jandové za odborné konzultace, M. M. a Martinu Doudovi za konzultaci taktických postupů, Petře a Jakubovi za rady i podporu a sifu Ivanu Rzounkovi (škola Ivan Rzounek´s WingChunKuen Research).

A nakonec Phexovi, který svou kapkou štěstí pomohl Seře a Parkerovi na nohy.

před čtrnácti lety

Přes ostré hroty železného plotu sledoval dění na pozemku místní školy. Byla to jediná chvíle, kdy mohl na okamžik vidět svou dceru a sám zůstat nespatřen. Náboženské rozjímání skončilo před několika minutami a nyní žáci čekali na rodiče. Popošel kousek dál, ale zdálo se, že tentokrát mít štěstí nebude. Ještě jednou přejel nádvoří pohledem. Zrak mu přitom padl na skupinu starších chlapců, kteří obklopovali hocha ve svém středu. Nejdřív si pomyslel, že se stal terčem útoku. O to podivněji působila žena, která jejich počínání s úsměvem sledovala opodál. Nechal se ovládnout zvědavostí a prošel bránou na pozemek školy.

Chlapci mezitím pokračovali v soupeření a jemu nemohla uniknout mladíkova vítězství. Sám protivníky vyzýval a několikrát jim dokonce určité pohyby vysvětloval.

Jakmile ho skupina spatřila, daly se děti na ústup. Popošel blíž a střetl se s černovlasou ženou, která se před ním hluboce uklonila. „Věřit a nepochybovat, je mi ctí setkat se s vykonavačem citadelské vůle,“ řekla.

„Věřit a nepochybovat, to je váš syn?“

„Ano, pane,“ odpověděla, postrčila chlapce dopředu a rychle poupravila jeho postoj. „No tak, jak jsme se to učili? Omlouvám se. Je nervózní z vaší hodnosti.“

„Kolik je mu let?“ zeptal se.

„V létě mu bude třináct.“

„Zdá se, že je vysoce pohybově nadaný. Už jsi, hochu, přemýšlel, jak Citadele posloužíš, až vyrosteš?“

„Otec si přeje, abych se stal lékařem.“

Žena nesouhlasně semkla rty.

Možná ze zájmu sáhl po pistoli. Jakmile si získal chlapcovu pozornost, vyndal zásobník, zatáhl za závěr, přesvědčil se, že je prázdná komora, a poté zásobník opět zaklapl. Nabil zbraň a podal mu ji.

Hoch si ji několik vteřin prohlížel a poté přesně zopakoval jeho postup. Když mu nabitou pistoli vracel, hlasem prostým všech emocí pronesl: „Není bezpečné manipulovat se zbraní v přítomnosti civilistů.“

Žena vytřeštila oči a okamžitě syna okřikla: „Jak se opovažuješ mluvit takto s citadelským důstojníkem?“

„Omlouvám se, matko. Přišlo mi to jako důležitá informace.“

Zdálo se, že se černovláska chystá svého syna potrestat, proto zakročil. „Máš pravdu, hochu. Nemohu ti upřít všímavost a talent. Bez pokory ovšem svých cílů nikdy nedosáhneš. Citadela vždy hledá odhodlané muže. Z chlapců, jako jsi ty, vychová důstojné následovníky Boží. Ti nejlepší pak mají tu čest sloužit služebníkům jediného Boha. Avšak pouze bezchybné chování, vynikající výsledky a dokonalé sebeovládání ti otevřou tuto cestu. Jsi schopen po ní jít?“

Chlapci zasvítily oči a on věděl, že právě postavil dítě před nový životní cíl. Již za dva roky se bude moci účastnit vojenského přijímání. A stát se další sílou, která vynutí řád.

Bude ho sledovat.

první část

„Tahle žena je váš cíl. Přiveďte ji za každou cenu.

Musí být naprosto v pořádku.“

Věřit a nepochybovat, obyvatelé Sabrie. K příležitosti Svaté pouti proběhne také poprava sto padesáti tří osob zadržených skupinou Jestřábů. Synchronizovaná operace vedla k odhalení rozsáhlé zločinné sítě, která se provinila porušením náboženských zákonů. Hromadná poprava naražením na kůl proběhne na hlavním náměstí všech hlavních měst.

– záznam vysílání citadelského přenosu

I

Mezi stromy se snášel soumrak. To si aspoň Sera na moment pomyslela, než jí došlo, že je to absurdní. Od chvíle, kdy odpoledne opustila havarované auto, uběhlo jen několik minut. Teď už to ale bylo jedno. Jediným cílem se stalo co nejrychleji zmizet ve změti stromů, kapradin a křovisek. Na tvář jí dopadly první těžké kapky a za půl minuty už byla naprosto promočená.

Není nad vlahý jarní deštík, pomyslela si. To vše by bylo moc fajn, kdybych se neřítila bůhví kam protolesem a neměla za zády fanatického vykonavatele citadelské vůle, který mě chce zabít.

Sera běžela jako o závod a snažila se nevnímat, že se jí země pod nohama mění v bažinu. Neuvěřitelně prudký déšť by ji možná za normálních okolností donutil zpomalit nebo úplně zastavit, ale teď si to nemohla dovolit. Ačkoli se viditelnost blížila nule a vše se smrsklo na čtyři základní pohyby – krok, odstrčit větev, skočit, shýbnout se – nezáleželo na tom, co je před ní, nebo dokonce vedle ní. Důvod šíleného sprintu byl za ní. Na vteřinu si dovolila natočit hlavu a úkosem pohlédla za sebe. Přes provazce vody nebylo vůbec nic vidět. Nebylo možné určit, jak je pronásledovatel blízko.

Chvilková nepozornost si vybrala svou daň a Seře na rozbahněné zemi podklouzla noha. Po zadku se svezla z mírného kopečku, ale reflexy ji vymrštily dřív, než se mohla rozmyslet, kam vlastně běží. Vletěla přímo mezi kapradí, kde se mezi obřími trsy vinula lehce udusaná pěšina, vytvořená a používaná zvířaty jako stezka. I když bylo jednodušší běžet tudy, riskovala snazší dopadení. Přes hustý déšť sice nebylo vidět, ale Sera neměla kam jinam odbočit. Vegetace rostla příliš hustě u sebe. Mohla by se zkusit schovat v nějakém hustém křoví. Bahno, kterým se po pádu celá pokryla, jí přilepilo vlasy k hlavě a zakrylo veškeré lidské rysy v obličeji. Avšak dokonalé maskování vytrvalý déšť nemilosrdně smyl. A jakmile by si pronásledovatel všiml, že stopy končí… Neměla na výběr. Musela stezku využít.

Sera dál udržovala rychlé tempo i přes náročný terén. Snažila se ignorovat tíhu kabátu nasáklého vodou i pocit, že jí shoří plíce. I když tomu tak nebývalo vždycky, patřila k celkem dobrým běžcům. Ostré píchnutí na hrudi ale ohlašovalo, že se její hranice přece jenom blíží. Když už začala přemýšlet, že se kabátu zbaví, přišla další skluzavka. Tentokrát jízdu absolvovala po břiše a hlavou napřed. Chvilková dezorientace sice ukradla cenné vteřiny, za moment už však byla zase na nohou. Před ní teď leželo několik polámaných stromů. Mohutným skokem překonala kmen prvního a doslova přeletěla druhý. Při třetím odrazu jí podklouzla noha a přes kmen se převalila po hlavě. Tělo už odmítalo dál poslouchat. V prsou ji příšerně píchalo, v puse ucítila slanou chuť potu. Znechuceně několikrát odplivla a odplazila se k širšímu konci kmene, o který se opřela. Křečovitě oddechovala, a zatímco si dopřávala chvilkový odpočinek, rozhlížela se po okolí.

Ocitla se na naprosto nevhodném místě. Po pravé straně se tyčila skála, jejíž hladké stěny znemožňovaly jakýkoli výstup. Kus skalního štítu se utrhl a sesuv kamení vytvořil val, který zpustošil vegetaci v nejbližším okolí. Sera se teď nacházela na mýtině, která se ze svahu, odkud sjela, dala hravě přejet jediným pohledem.

Sera rychle promyslela své možnosti. Mohla by vylézt po sesuvu někam nahoru a doufat, že se schová v puklině skály. Toho by si ovšem určitě všiml. Ani na sekundu ji nenapadlo, že by pronásledovatele setřásla. Může být za ní maximálně tři sta metrů, hned by ji uviděl. Další možnost skýtala skupina stromů asi dvacet metrů vepředu. Kdyby mezi ně stihla doběhnout dřív, než se on dostane na okraj svahu, mohla by mu zmizet. Do kapradin šikmo vlevo se vběhnout nedalo. Rostly tak hustě, že by se v nich zasekla po pár krocích. Déšť naneštěstí začal polevovat a viditelnost se pomalu zvyšovala. Všechno hrálo proti. Mozek jí pracoval na maximum, adrenalin držel tep až nezdravě vysoko.

Musím se rozhodnout!

Z příruční tašky vytáhla otlučené zrcátko a opatrně ho zvedla. V odraze se objevil svah, ze kterého sklouzla. Zaúpěla při zjištění, že její tělo vytvořilo v bahně jasně viditelnou brázdu. Ve chvíli, kdy v duchu vymyslela dostatečně drsnou nadávku, která by vystihla nespravedlnost situace, se z kapradin vyřítil on. Jen taktak se zastavil na okraji, aby neopakoval Seřin skluz. Stopy po její přítomnosti si ale všiml okamžitě. Vzápětí se rozhlédl po mýtině.

Déšť úplně ustal a všechna nepřízeň osudu se upřela na Seru. V tomto nezdravém světě se počasí měnilo mrknutím oka a po mýtině už tančily první paprsky slunce. Nebylo pro něj příliš těžké zachytit záblesk za kmenem, který hodilo Seřino zrcátko.

Sera bleskově opustila úkryt a vběhla přímo mezi stromy. Nemusela se ohlížet. Věděla, že ho má hned za zády. Kabát jí plácal o stehna, jak sprintovala, přeskakovala překážky a snažila se přitom nenarazit do stromu, nezakopnout nebo neuklouznout. Zvuk trhajícího se ostružiní uslyšela dřív, než ucítila zapíchnuté trny. Ignorovala ostrou bolest a zamířila rovnou mezi turopalmy.

Několik větví šlehlo Seru do tváře a byla si téměř jistá, že jedna z nich jí způsobila zranění až do krve. Další zásah byl přímo do nosu. O tři kroky později už na rtech cítila kovovou chuť. Mezi šustěním listů turopalem zaslechla kroky. Ve chvíli, kdy ji za límec uchopila ruka, turopalmy zmizely a objevil se příkrý sráz. Na reakci zbyl pouhý okamžik.

Sera se pokusila otočit a vrhnout se opačným směrem. Pronásledovatel do ní setrvačností narazil a jeho stisk povolil. Chytla se poblíž visící liány a vyhnula se tak jeho druhé ruce, která jen pročísla vzduch. Zároveň se sesunul velký kus podmáčené země, na které stáli. Liána nápor neunesla a tentokrát to byla Sera, kdo narazil do druhého. Zoufale zamávala rukama ve vzduchu a ztratila rovnováhu.

Oba klouzali ohromnou rychlostí někam do prázdna. Doslova vyrývali cestu v hlíně, protože zkřížili cestu potoku a svah tu byl měkký jako máslo. Několikrát do sebe narazili. Chatrný popruh cestovní tašky nevydržel nápor a přetrhl se. Sera znovu prolétla ostružiním a do několika šlahounů se zamotala. Tisíce jehliček se roztančily po Seřině těle. Nehty vyrývala brázdy, jak se snažila něčeho zachytit. Náraz hrudníkem do kamene jí vyrazil dech. Okamžitě se ozvalo křupnutí. Udělala několik kotoulů, které bolest ještě umocnily. Zatmělo se jí před očima a prakticky nevnímala, když z výšky dvou metrů dopadla do bahnité tůně společně s hromadou větví, hlíny a svým nepřítelem.

Když konečně nabyla vědomí, zírala přímo do otevřené tlamy. Pokusila se zvednout, ale výsledkem bylo, že se skulila do vody. V místech, kde měla původně hlavu, se nyní tyčila vakožížala. Očividně se lekla stejně jako Sera, protože se teď vlnila ve zvláštním rytmu ze strany na stranu s cílem zastrašit protivníka. Chvíli se navzájem hypnotizovaly pohledem a pak se vakožížala vydala hledat jinou potravu.

„Stejně bych ti nechutnala,“ prohodila k vakožížale. „Nejsem mrtvá… zatím.“

Sera se pokusila kleknout, ale žebry jí projela ostrá bolest. Zatnula zuby a vyplazila se z tůně ven. V hlavě jí hučelo a jen taktak udržela žaludek na uzdě. Okamžik trvalo, než si uvědomila, co se stalo.

Všimla si ho celkem rychle. Ležel v tůni celým tělem a nehýbal se. A protože nic nenasvědčovalo tomu, že by se v nejbližších chvílích probral, rozhodla se zkontrolovat svůj úraz. Strhala si z těla šlahouny a sundala kabát. Rychle ze sebe vytáhla poslední trny a brodila se pod vodopád, který při vydatných deštích tůň napájel. Voda jí sahala skoro do pasu, její kotníky se bořily do bahna. Sera si vyhrnula tuniku a nechala po sobě stékat vodu. Brzo bylo všechno bláto pryč, a tak si mohla lépe prohlédnout svá zranění. Na levém boku se jí táhla ošklivá podlitina. Opatrně si přejela prsty po žebrech. Bolest napověděla, že jsou pravděpodobně pouze nalomená, protože aspoň mohla naštěstí dýchat a nikde neucítila zlom. Natáhla ruku k obličeji a opatrně si ohmatala nos. Na prstech jí zůstala trocha krve, jinak ale žádné větší poranění.

Začala se brodit ven a ještě jednou pohlédla na pronásledovatele. Ležel stále nehybně, ale voda mu sahala až k bradě.

Před chvílí to tak nebylo, pomyslela si. Netušila, jak dlouho byli oba v bezvědomí, ale dalo se snadno odhadnout, kdy se on utopí. Udělala ještě několik kroků směrem ven a pak se s povzdechem začala brodit k němu. Vodu už skoro vdechoval. Teď měla možnost trochu si ho prohlédnout.

Nemohlo mu být víc než dvacet sedm. Tmavé, skoro černé vlasy měl po stranách vystříhané, na temeni delší. Na Citadelu docela netradiční kombinace. A z toho, co Sera dokázala rozeznat, musela usoudit, že je hezký.

„Ach jo, tohohle budu určitě hrozně litovat,“ pronesla napůl šeptem a popadla ho za límec. Jen co napnula tělo, ucítila další vlnu bolesti. Přesto ho ale dokázala vytáhnout dostatečně daleko, aby se neutopil.

„Tak, a teď mi nikdo nemůže tvrdit, že jsou Nevěřící krutí zabijáci,“ mumlala si.

Ačkoli jí jedna část říkala, že je blázen, když zachraňuje člověka, který ji chce pravděpodobně zabít, nemohla prostě nechat zemřít mladého kluka. Chlapce, co jen plní rozkazy papalášů z Citadely. Beztak pravděpodobně v protolese nepřežije déle než několik hodin. S trochou štěstí se možná zvládne vrátit k polorozpadlé silnici. Avšak pro každého Citadelana znamenala Hranice civilizace místo, kde končilo bezpečí obydlené oblasti a začínala děsivá smrtící zóna divočiny.

Znovu se nad ním sklonila, aby si ho lépe prohlédla. Měl vojenské oblečení typické pro Městskou hlídku a zdál se neozbrojen. Pravděpodobně ho o část vybavení připravil nepříjemný pád, stejně jako ji. Opatrně vytáhla známky. „Lee Parker,“ zašeptala a četla dál. „První útvar – Jestřábové.“

Známky Seře vyklouzly z prstů. Cítila, jak ji polilo horko a žaludek provedl přemet. Agenti ze skupiny Jestřábů patřili k nejlepším. Byla to elita Citadely. Vždycky plnili nejtěžší a hlavně nejbrutálnější úkoly. Měli speciální výcvik, ke kterému patřilo každodenní vymývání mozku. Byli zběhlí snad ve všem. V bojových technikách, střelbě, zdravotnictví, mučení. A také v přežití v divočině. Právě strach z protolesa a ze zvířat využívali Povstalci proti Citadele. Městská hlídka by se nikdy neodvážila překročit Hranici civilizace. Avšak Jestřábové byli jiní.

Nepsané pravidlo velelo, aby před nimi každý, kdo nesympatizuje s Citadelou, rychle utekl. Pár mladých mužů od Jestřábů se nakonec přidalo k Povstalcům. Nebyla to ale snadná cesta. Stálo to mnoho přesvědčování a důkazů.

A teď tu na zemi jeden leží. Zrakem spočinula na roztrženém rukávu odhalujícím krvácející ránu. Kousla se do rtu. Je to jenom kluk. Zabiják, ale pořád jenom kluk.

Uvědomovala si, že bylo dost naivní nazývat ho chlapcem. I patnáctiletý Jestřáb, který čerstvě narukoval k armádě, by Povstalci dokázal způsobit značné problémy, ne-li ho rovnou zabít. A tenhle vypadal, že má za sebou minimálně dvanáctiletou službu. Jenže Sera si nemohla pomoct. Přes nesmiřitelný boj, který mezi Citadelou a Povstalci zuřil desítky let, pocítila výčitky svědomí. Něco jiného bylo zabít nepřítele v rovnocenném boji, a jiná věc byla chladnokrevně zabít osobu, která se ani nemůže bránit. Přestože by se tak Citadelan nikdy nezachoval, ona sama zvolila život Bloku, protože ctila určité morální zásady. Nyní spolu byli jen sami dva. Neriskovala život členů své jednotky, jen ten svůj.

Nakonec se k němu shýbla, a protože stále ležel obličejem k zemi, mohla snadno k jeho batohu. Chvíli se v něm prohrabovala a přitom neustále úkosem sledovala, jestli se neprobírá. Při sebemenším náznaku byla připravená poslat ho zase na chvíli do bezvědomí. Ze zásob se rozhodla vzít si s sebou pouze pláštěnku, nůž, lahev, nějaké jídlo a část obsahu lékárničky. Vysílačka nevypadala, že by fungovala, a zbytek věcí jí teď nebyl k užitku. Nožem opatrně nařízla rukáv. Nebylo to nějak hluboké zranění, ale přesto hodně krvácel. Vymyla ránu vodou z lahve, dezinfekci se však použít neodvážila.

„Promiň, kámo, ale budeš si to muset vyčistit sám. Nebudu riskovat, že tě to pálení probudí.“

Nakonec ránu rychle ovázala. Pak ještě jednou sáhla do batohu a vytáhla stahovací pásky. Ruce mu přitiskla k sobě a pevně stáhla. Taktéž nohy. Seře bylo jasné, že se z toho určitě dostane, trochu ho to ale zpomalí. Zvlášť když nemá nůž. Sama se lesem dokázala pohybovat snadno a jistě. Než se osvobodí, bude kilometry daleko.

V boku jí už nepříjemně pulzovalo námahou, a tak usoudila, že je nejvyšší čas vyrazit. Sebrala ze země větev a použila ji jako hůl. Pravou rukou se přitom držela za bok a co nejrychleji zmizela v hustém podrostu.

Kdyby se Sera otočila, všimla by si, že má Parker modré oči.

„Co se děje?“

„Dostali jsme hlášení ze Sarku. Městská hlídka našla při povinné obchůzce městských hradeb čtyři roztrhaná těla. Respektive jejich zbytky. Z některých částí zbyly sotva ohlodané kosti.“

„Příčina?“

„Zřejmě vlkuma. Šelmy tentokrát útočily ve smečce. Nejspíš ty bestie přitáhly k městu z hlubin protolesa.“

„Rozumím. Útok sveďte na Povstalce.“

II

Lee Parker zamžoural do paprsků planoucího slunce a rychle se posadil. Několika zkušenými pohyby si osvobodil ruce a pak sáhl do boty, aby vytáhl záložní nůž. Přeřízl pouta na nohou a postavil se. Nic mu nedávalo smysl. Zatímco prohledával batoh, aby zjistil, co mu ukradla, přemýšlel.

Probral se přesně ve chvíli, kdy ho ta holka vytahovala ven. Samozřejmě na ni mohl hned zaútočit, ale nemohl si dovolit, aby došlo k nějakým vážným zraněním. Kněží dali jasné příkazy: přivést tu holku, ať už se jmenovala jakkoli, bez úhony k výslechu. Z toho, co si stačil všimnout, usoudil, že měla zlomená nebo naražená žebra. Kdyby se s ní začal prát, mohlo by jí zlomené žebro způsobit vnitřní krvácení, a on si byl jist, že by se bránila dost tvrdě. Navíc nemusel ani nikam pospíchat. Jeho kořist mu nikdy neuteče, ať se pokusí schovat kdekoli. Ovšem hlavní důvod pro předstírání bezvědomí byla její nečekaná reakce. Zaslechl, co si pro sebe říkala, a popravdě ho zajímalo, co bude dělat. Vůbec nechápal, proč mu pomohla, a pravděpodobně by se asi opravdu utopil, kdyby nezasáhla. Zamyšleně si přejel rukou po obvazu. Docela slušná práce.

Nevěřící mají různé triky, říkal vždycky Otec Felebius. Budou se vás snažit oklamat, aby získali váš soucit. Nesmíte věřit ničemu. Pravá víra je zde…!

Když se Lee snažil marně vybavit další část Felebiusova projevu, upoutalo jeho zrak hejno ptáků. Vřeštění zaslechl i přes značnou vzdálenost. Skoro to vypadalo, že před něčím prchají. Nebe znovu změnilo barvu a teď to vypadalo, že slunečné počasí opět nahradí prudký liják. Střelka v malém kompasu, který měl na hodinkách, se otáčela zuřivě kolem své osy. Vybavilo se mu vše, co se kdy učil o jevech vyskytujících se v Sabrii.

Aby se ujistil, že se mýlí, zamířil k opodál stojící skupince vysokých stromů. Obratně vyšplhal do koruny jednoho z nich a rozhlédl se. Úlekem na chvíli ztratil rovnováhu. Krom toho, že se oba dva ocitli někde uprostřed protolesa mnohem dál, než předpokládal, a husté stromoví propletené turopalmami sahalo na míle daleko, zjistil, co vyplašilo ptactvo. V dáli na obzoru se rýsovala podivná černá oblaka. Nebe kolem těch míst měnilo barvy. Žlutá střídala zelenou. Pak červenou. Pak zase zelenou a pak růžovou. Růžovou.

„Vypadá to, že budu poprvé svědkem Růžové bouře v přímém přenosu,“ ucedil skrz zuby.

Název „Růžová bouře“ zněl možná směšně, na samotné Bouři ale nic směšného nebylo. Klidně se mohla jmenovat „nestvůrná“, „vraždící“ nebo „nepřirozená“. Podle kněží byla Růžová bouře božím trestem za protivenství Nevěřících. Svůj název získala díky růžovým, až purpurovým bleskům, které se objevovaly zničehonic kdekoli v jejím dosahu a na troud usmažily všechno, co jim stálo v cestě. Tento nesmírně komplikovaný atmosférický jev nedokázal nikdo pořádně vysvětlit a provázely ho i další jevy skoro popírající fyzikální zákony. Někdo říkal, že zabíjí i její zvuk. Jiný tvrdil, že ocitnout se jen na chvíli na okraji Bouře znamená ztratit sluch i zrak. Ještě se nenašel jediný člověk, který by v Bouři přežil. Několikrát ho napadlo, jestli kněží schválně nezveličují její sílu, nikdy se ale neodvážil se svým podezřením někomu svěřit. Pokud mu bylo známo, ještě nikdy se Bouře neobjevila ve městech. Musel se dostat na jih od Deluvy a Hranice civilizace mnohem dál, než původně myslel. Otřásl se při představě, jak hluboko pronikl do protolesa. Hranice tvořila mezník mezi městy kontrolovanými Citadelou a zbytkem neobyvatelného prostoru z dobrého důvodu.

Lee se naposledy rozhlédl a slezl dolů. Odhadoval, že mají zhruba den a půl, než je zasáhne první fáze Bouře. Za tento čas by se možná dokázal vrátit k místu havárie. Měl přirozený orientační smysl a kompas na hodinkách používal výjimečně. Džípem by se pak dostal od Bouře dostatečně daleko, přestože byla ta opuštěná silnice v příšerném stavu. Ale to by znamenalo neúspěch mise. Ještě nikdy se nestalo, že by úkol nesplnil. A pro tenhle případ ho osobně vybral otec Felebius. Být zvolen kněžím byla ohromná pocta, zároveň to však znamenalo splnit úkol za jakýchkoliv okolností. Kdyby se chtěl zeptat nějakého vojáka, co následovalo po nesplnění svatého úkolu, odpověď by nedostal. Nikdo takový totiž nežil. Musel ji přivést zpět.

Zaváhal. I kdyby ji teď hned dostihl, jejím tempem by se vrátit nestihli. A to by navíc musela spolupracovat. Ne, nebyla jiná možnost. Bude se muset pokusit přežít Růžovou bouři. A bude muset zajistit i její přežití.

Takže bylo nezbytně nutné vyhledat úkryt. Vzhledem ke stavu té holky si to určil jako prioritu. Bude mnohem snazší nalézt nějakou jeskyni sám, dokud se může ještě volně pohybovat. Podíval se na zem a uviděl jasně vytlačené otisky od bot i hole. Nebude těžké ji vystopovat. Za chvíli se začne stmívat, nemůže dojít daleko. Ne bez nočního vidění. Usmál se a bezděčně vztáhl ruku k jedné z kapes. S čočkami pro noční vidění se dokáže ve tmě pohybovat jako za dne. Vzpomněl si, že z koruny stromu zahlédl skalní masiv. Pokud mají mít šanci, musí najít nějaké bezpečné, uzavřené místo. Pohoří v této oblasti byla bohatá na jeskynní systémy. Stačí najít jednu jedinou útulnou jeskyni i pro ně. Chvíli přemýšlel, kterým směrem to bylo, a pak se vydal na cestu. Počasí se opět změnilo, což jasně dokazovalo, že se Bouře blíží jejich směrem.

Asi po hodině a půl chůze se les rozestoupil a Lee dorazil ke svému cíli. Ocitl se na kamenité mýtině, zhruba šedesát metrů široké. Levou stranu lemovaly mohutné borovice, mezi kterými se krčily turopalmy a braly jehličnanům veškerý zbytek prostoru. Napravo se prostor vypínal do vysokých skal. Rozhlédl se po kamenitém povrchu. V puklinách si probojovaly cestu potoky a končily svou pouť na okraji srázu v podobě vodopádů. Lee opatrně přikročil k útesu a naskytl se mu impozantní výhled do krajiny.

Všude se rozkládaly lesy. Dole v údolí, mohlo to být možná dvě stě metrů hluboko, se líně kroutila řeka. Slunce se pomalu sklánělo k obzoru a zanechávalo po sobě na obloze načervenalý nádech. Překrásné a mírumilovné prostředí kazil jen černý mrak na obzoru.

Lee odstoupil od srázu a vydal se směrem ke skalnímu masivu. Vrátil se až zpátky k lesu a hledal nejschůdnější cestu, jak se dostat na jednu ze skalních říms, kde doufal, že objeví potřebný úkryt. Ve spodní části překonal postupně dvě římsy a poté rozsedlinou vystoupil na první stupeň masivu, kde mohl odbočit jen několik málo metrů, než mu rozeklaná skaliska zatarasila cestu. Zkoumal každý kousek kamene, každou škvíru, která mohla být vchodem do jeskyně. Nemýlil se, když správně odhadl strukturu horniny. Avšak žádná z jeskyní nevyhovovala. Buď byly málo hluboké, anebo se prudce svažovaly do nitra hory. Jedna sice vypadala přijatelně, ale klenula se příliš nízko a nebyl v ní žádný zdroj vody. Nevydrželi by v ní déle než dva dny.

Po půlhodině začínal být netrpělivý. Pátrání ho zavedlo zpět k útesu. Skalní štít se zde vypínal do závratné výšky a plynule přecházel ve sráz. Vypadalo to, jako by někdo odkrojil nožem kus hory. Tohle místo mohlo být dokonalou pastí. Kdyby sem na plošinu zahnal svou kořist, neměla by kudy utéct. Kolem štítu by neproklouzla snad ani horská koza. Les byl u plošiny neprůchodný, vegetace rostla příliš hustě. Zbýval by pouze skok do náruče smrti.

Lee přerušil proud myšlenek a zaostřil zrak. Několik stop od srázu se zhruba tři metry vysoko rozprostírala další římsa. Vylezl na ni a spatřil vchod do jeskyně, u kterého rostlo několik keřů. Z batohu vylovil baterku a namířil kužel světla do tmy. Opatrně nahlédl dovnitř s rukou položenou na vojenském noži. Byl připraven okamžitě zabít cokoli, co by se uvnitř skrývalo. Jeskyně se ale zdála být prázdná. Když ověřil, že nehrozí žádné nebezpečí, rozhodl se pro malý průzkum.

U vchodu se jeskyně snižovala a strop byl vysoký jen necelé dva metry. Hlubší část sahala výš. Na délku měla jeskyně možná dvacet metrů a mírně zatáčela doprava do středu skály. Zadní část nebyla na první pohled vidět, protože byla ukrytá za mohutným balvanem, který v jednom místě zužoval prostor skoro na polovinu. V levé části objevil potůček. Voda vyvěrala ze skály a po šesti metrech se opět ztrácela. Lee následoval tok a odhalil skalní průrvu, kterou se dostal do miniaturní jeskyňky. Potok zde padal do útrob hory. Plošina byla dostatečně široká, aby si člověk klekl a mohl se umýt nebo si dojít na záchod. Avšak místo bylo zároveň velmi nebezpečné. Ze stropu visely krápníky a povrch kamene byl velmi hladký, při kontaktu s vodou vyloženě kluzký. Jeden špatný krok a voda by ho strhla s sebou. Vzhledem k poloze jeskyně by našel ledovou smrt v temnotě, navždy zaklíněn v podzemních puklinách. Lee se při té představě otřásl a raději místo opustil.

Vrátil se k průzkumu a pozorně si prohlédl zadní část. Měla mnohem vyšší strop a zdálo se, že jsou v něm drobné praskliny. Nevypadaly, že by způsobily sesutí stropu, ale naopak poskytovaly jakousi přirozenou ventilaci. V jeskyni tak půjde bez problémů rozdělat oheň. Byl to po všech stránkách dokonalý úkryt.

Dokončil obhlídku a vyšel ven. Z batohu vyndal dvě tyčinky chemického světla a nožem odřízl kus lanka, které měl stočené v batohu. Stiskl světla v dlani, čímž poškodil slabou bariéru mezi chemikáliemi. Z tyčinek se okamžitě začala linout modrá záře, která postupně nabírala na intenzitě. Poté přivázal každou ke konci lanka. I v šeru se mu podařilo objevit strom dostatečně vysoký, aby posloužil jako výchozí bod. Roztočil lanko a vší silou ho mrštil proti koruně stromu. Povedlo se mu to hned napoprvé. Obmotalo se i se světly kolem jedné z větví a zůstalo bezpečně viset.

Lee ještě zkontroloval polohu vůči obloze a v duchu poděkoval Bohu, že se počasí aspoň na chvíli uklidnilo. Z kapsy vylovil malý sáček s čočkami pro noční vidění a nasadil si je. Zamrkal, aby si oči zvykly na cizí předmět, a vykročil do tmy ulovit svou kořist.

Skupina Nevěřících způsobila smrt čtyř mužů! Zohavená těla nalezla Městská hlídka při pravidelné obchůzce. Forma útoku odpovídá využití divokých zvířat, která Nevěřící chovají pro tyto účely. Nepřekračujte Hranici civilizace.

– záznam vysílání citadelského přenosu

III

Sera si už poněkolikáté vztekle odhodila vlasy z obličeje. Prameny slepené potem a špínou jí neustále padaly do už tak podrážděných očí a odmítaly držet někde jinde. Zamrkala, aby dostala sůl pryč. Škrábance po ostružiní však pálit nepřestaly.

Asi před hodinou se u ní začala projevovat horečka. Od té chvíle bojovala střídavě se zimnicí a s návaly vedra. Snažila se uklidnit myšlenkou, že je to způsobené pouze horkým počasím, ale podvědomě cítila pravdu. Z věčného otáčení hlavy ji bolelo za krkem a zdálky to muselo vypadat, jako by měla tik. Čas od času zaslechla v blízkosti šelest a žaludkem jí projelo ostré píchnutí nervozity. Urazila příliš krátkou vzdálenost, protože podcenila své zranění. A když se jí nyní rozležely události v hlavě, především také podcenila schopnosti Jestřábů.

Zatímco se prodírala panenskou přírodou, probírala své chatrné možnosti. Věděla, že se nejbližší předsunutá Hlídka Povstalců nachází severním směrem zhruba čtyři dny svižné chůze, avšak pochybovala, že by úkryt dokázala přesně nalézt. Vzpomněla si na vše, co se naučila během svého výcviku, a pokusila se odhadnout směr podle porostu lišejníků na kmenech. V hustém lese však nedokázala najít dostatečně osamělý strom, aby byl ukazatel relevantní. Zkusila tedy alespoň orientaci podle mravenišť, jichž cestou několik minula. Rozdíl ve strmosti svahu mraveniště sice nebyl výrazný, přesto drobným živočichům důvěřovala. Jednou se Seře i jakž takž podařilo ověřit severní směr dle hustoty letokruhů odlomeného stromu. Ovšem opravdovou husí kůži jí naháněla neviditelná přítomnost Parkera.

I když se neustále přesvědčovala, že nepřítel je daleko, že musel v šeru ztratit její stopu, věděla, že tomu tak určitě není. Byla si téměř jistá, že krouží někde kolem stejně jako jestřáb, podle kterého byla skupina elitních agentů tak příznačně pojmenována. Mohla získat náskok, ale peří dravce ji nepřetržitě šimralo na krku. Brzy pocítí nelítostné sevření spárů.

Barvité představy Seru plně pohltily. Cítila v hrudi rostoucí paniku. Byla zraněná, ztracená neznámo kde a hladová. To málo z jídla, které ukradla, už dávno spotřebovala a lahev s vodou se jí cestou podařilo někde vytrousit. Popravdě začínala být vyděšená k smrti. Síly ji opouštěly alarmující rychlostí. Musela si stále častěji dělat přestávky na odpočinek, zadýchala se i při zdolávání sebemenšího kopečku. Rokle a strže, kterých bylo v lese nespočet, se staly doslova peklem. Litovala, že si z havarovaného auta, které ukradla Městské hlídce, nevzala žádné vybavení. Jistě by jí to zabralo jen pár vteřin. Jenže ona byla příliš hysterická, než aby uvažovala v tu chvíli rozumně.

Z chvilkové nepozornosti málem přehlédla trsy keříků, které se krčily pod turopalmami. Chvíli na ně nechápavě zírala, než si uvědomila, že jsou jejich jasně fialové plody jedlé. Padla na kolena a začala si cpát bobule do pusy i s listím. Po chvíli se uklidnila a trhala plody obezřetněji. Maličké keříky se prohýbaly pod množstvím bobulí a Sera si slastně vychutnávala sladkou chuť na jazyku. Sice si nepamatovala název rostliny, ale věděla, že její plody obsahují obrovské množství cukru. Dokonce i geneticky modifikované rostliny určené pro cukrovary ho měly menší podíl. Kvůli náročnosti na pěstování se cukr získaný z těchto keřů prodával za obrovské ceny. Běžní obyvatelé se k němu vůbec nedostali. Při představě, za kolik peněz právě hoduje, ji popadl šílený smích, až se začala bobulemi dusit. Po minutě ji smích přešel a vystřídal ho zoufalý pláč. Znovu zuřivě trhala všechny bobule v dosahu i se stonky. Některé keříky za to zaplatily i kořeny. Pohled na zmrzačené rostliny u ní vyvolal opět záchvat pláče. Následně upadla do apatie.

Sera se chvíli pohupovala na patách, rukama zbarvenýma do fialova pevně objímala kolena, když jí bolest v boku připomněla realitu. Rozbalila pláštěnku nacpanou v kapse kabátu a přendala do ní všechny utrhané větvičky. Dovolila si ještě pár okamžiků ke sběru, než své zásoby považovala za dostačující.

Dostačující k čemu? Ta otázka jí projela myslí, jako když nůž krájí turopalmu. Dostačující ke smrti dehydratací. Dostačující ke smrti z vnitřního zranění. Dostačující k ulovení. Ona byla kořist. Lovná zvěř. Byla slabší, pomalejší a ve svém zuboženém stavu nedokázala ani jasně myslet. Znovu ji zachvátila panika. Možná by si měla prostě sednout na zem a počkat na to, co má přijít.

V odpověď jí v koutku mysli vytanula slova: Vzdáváš to?

Sera pevně sevřela svou hůl a rázně se postavila. Ignorovala protestující tělo. Nehodlala se vzdát. Nikdy se nevzdává. Těžila z chvilkového návalu optimismu a rychle sestavila priority. Voda. Osobní potřeby. Přístřeší.

Jako první se vydala hledat vodu. Naštěstí to netrvalo dlouho. Díky nedávnému vydatnému lijáku byla celá džungle přímo nasáklá. Stačilo jen najít dostatečně široké listy jedné z palem. Poté, co ukojila žízeň, utrhla pláštěnce kapuci a naplnila ji vodou. Několik bobulí přitom vypadlo na zem. Pružným stonkem svázala cípy pláštěnky a vytvořila popruh. Pak si provizorní měch pověsila na krk a rychle se vydala hledat nějaký bezpečný úkryt.

Než se dostala ke stromům vhodným pro nocování, byla již příliš velká tma a ona byla příliš unavená. Bude muset noc strávit na zemi. Zabojovala s novým přívalem paniky a raději se dala do výroby hloubeného přístřešku. Chvíli ohmatávala půdu v okolí křovisek, až našla nejpoddajnější místo. Zabodla do něj nůž a pak se odpotácela hledat nějaký vhodný nástroj ke kopání. Rozhodla se pro plochý kámen ležící opodál. I když se od místa vzdálila jen kousek, stejně jí ve tmě trvalo, než znovu našla označenou plochu.

Za půl hodiny vykopala celkem obstojnou díru hlubokou asi půl metru. Bude se muset stočit do klubíčka, aby se do ní vešla. Tak jako tak ji nečekala příjemná noc. Dno vystlala kapradím a velké listy turopalem opřela o sebe do tvaru obráceného „v“. S trochou štěstí si ta kolemjdoucí citadelská zvěř splete její úkryt s okolní vegetací.

Pak rychle vykopala ještě malou jamku, do které schovala pláštěnku s bobulemi a vodu. Důkladně skrýš zakryla kapradím a s vypětím sil se nasoukala do prohlubně, která bude její postelí. Přehodila přes sebe zabahněný kabát a na něj ještě zhruba rozmístila pár kapradinových listů. Stočila se do nepříliš pohodlného úhlu a pokusila se uvolnit. Tělo ztěžklo vysílením. Zatímco vdechovala rostlinnou vůni smíšenou s těžkým pachem hlíny, pocítila na sobě znovu účinky horečky. V puse Seře vyschlo a rty značně zdrsněly. Hlad se ozval s novou vervou. Napadlo ji, že by použila něco z Parkerovy lékárničky, ale neprohlédla si obsah za světla. O rozdělání ohně ani neuvažovala.

Snažila se nevrtět, ale nerovný povrch týral každičkou část těla. Věděla, že se potřebuje vyspat a odpočinout si, co možná nejvíc to půjde, avšak nedokázala ignorovat nalomená žebra, kterým se poloha skrčence rozhodně nelíbila.

Takhle mizerně mi snad nikdy nebylo, zabědovala v duchu, ale jak by řekla babička: Bude hůř. Usmála se, když si vzpomněla, jak babička proklamovala vždy ty nejkatastrofálnější scénáře. Pocházela z předsunuté Hlídky Beta, kde byli Povstalci zvyklí vidět vše pesimisticky. I když se jednalo o největší Hlídku, nacházela se strážní pevnost v půlkruhovém rádiu od Bloku až za Hlídkou Alfa. Dokonce odmítli označení Bravo, které jim Blok přisoudil kvůli jejich geografické poloze, a nazývali se druhým jménem v pořadí staré abecedy. Občas přemýšlela, zda tento vzdor znamenal „druhá Hlídka“, nebo v něm byl skrytý význam „ti druzí za Blokem“. Tak jako tak jejich tragické předpovědi přinášely Seře paradoxně jisté uklidnění. Koneckonců se vždy vše nějak vyřeší. A jako by se stalo, za pár minut upadla do neklidného spánku.

Asi po dvou hodinách se probudila zalitá potem. I když s ní třásla zimnice, znatelně cítila, jak jí pot stéká po krku a mezi ňadry. Cítila se naprosto vyděšená. Něco se pohybovalo kolem. Napínala uši, jestli uslyší znovu ten divný zvuk. Oči upírala před sebe ve snaze prohlédnout temnotu a odhalit zdroj svíravého pocitu. Přitom se neodvažovala ani pohnout. Sebemenší zašustění mohlo znamenat konec. Krkem jí stoupala hořká pachuť strachu a z píchání v žaludku málem zvracela. Nakonec se odvážila poodhrnout kabát. Zjistila, že vítr větve shodil, takže viděla část oblohy. Podle hvězd odhadla, že je uprostřed noci.

Sera se nepatrně nadzvedla, takže viděla malý výsek okolí. Zadržela dech, aby tělo udržela v požadované poloze. Zalitovala, že není zatažená obloha. Hvězdy slabě ozařovaly okolí, takže i v noci vrhaly stromy stíny. Zaostřila na místo, kde se něco právě pohnulo. Srdce se jí rozbušilo tak prudce, že málem dostala závrať. Spatřila lidskou siluetu. Zavřela oči a potlačila touhu okamžitě sebou praštit zpátky do díry. I zkušenější lidé už se prozradili odleskem vlastních očí ve tmě. Představila si, že až je znovu otevře, bude mít nepřítelovu tvář jen pár centimetrů před obličejem. Nebo nějakou příšeru. Neslyšela nic, jen tlukot svého srdce.

Otevřela oči. Stín se chvěl stále na místě. Nebyl to člověk, ani příšera. Mírný větřík si pohrával s listy jedné z turopalem. Co nejpomaleji ulehla a snažila se nedýchat nahlas, přestože plíce tvrdě prosazovaly svou.

Aby se Sera uklidnila, začala si v duchu přeříkávat texty písní. Hudba byla jednou z výsad Povstalců. V krutých pravidlech světa bylo něco tak malicherného jako hudba zakázáno. Seru však tóny a zpěv přitahovaly víc než cokoli jiného. Násilím se přinutila vzpomenout si na všechny hudební nástroje, které se jí podařilo ukořistit. Na některé uměla hrát, jiné sloužily jen k obdivným pohledům. V Bloku byla známá pro svůj talent, a tak ji sousedé často prosili, aby zahrála nebo zazpívala třeba na oslavě jejich dítěte.

Blok. Při vzpomínce na domov pocítila stesk. Kdysi opuštěná vodní elektrárna, bezpečně ukrytá v srdci skal, poskytovala Povstalcům úkryt již přes třicet let. Narodila se čtyři roky po jejím objevení. Tehdy ještě žili Povstalci přímo v přehradě. Postupně objevili další součásti dávného komplexu nebo sami dostavěli domy na březích obrovské nádrže, víc připomínající horské jezero než uměle vybudovaný rezervoár. Za tu dobu našlo v Bloku domov na osm tisíc svobodomyslných lidí, obětí odsouzených Citadelou za nesmyslné náboženské zločiny a také přeběhlíků, pro které byla vojenská služba nadále z různých více či méně osobních důvodů neúnosná. Až se vrátí, přijme nabídku Zástupce kultury a uspořádá malé vystoupení. Představovala si, v jakém oblečení bude zpívat i jaké písně zazní. Mohla by i předvést hru na nějaký nástroj. Myšlenky na hudbu se začaly pomalu zamlžovat až do chvíle, kdy konečně usnula.

Sera nedokázala určit, jestli spala jen minutu, nebo celé hodiny. Probudila se tím zvláštním způsobem, kdy tělo ještě předstírá spánek, kdežto mysl už pracuje naplno. Věděla, že ji probudily její smysly. Něco, nebo někdo – on – bylo v okolí. Cítila, jak jí na krku vstává chloupek po chloupku hrůzou. Svaly měla napnuté k prasknutí, připravené okamžitě vyrazit – utíkat, nebo se bít o život. Současně ji zaplavil pocit hanby a nevěřícnosti, když si uvědomila, že svou jedinou zbraň nechala zabodnutou v zemi. Cenné vteřiny míjely, zatímco horečně přemýšlela, co udělá. Musela se rozhodnout.

Sera odhodila plášť, vyskočila na nohy a téměř poslepu se vrhla k místu, kde tušila nůž. Pohyb byl spíš koordinovaným pádem, neboť jí přeleželá polovina těla vypověděla službu. Ve svitu měsíce, který vyšel tři hodiny po půlnoci, nebylo nikde vidět rukojeť. Zatímco se zvedala ze země, z hrdla se jí vydral jakýsi vzlyk zadostiučinění, že se jí její hloupost vymstila. V tu chvíli nenáviděla sama sebe. Udělala několik nejistých kroků směrem k blízkému stromu, než se jí kolem krku sevřela paže. Instinktivně se ruku pokusila odtáhnout, ale její snaha byla naprosto marná. Pak ji síla zvedla do vzduchu a Sera se začala dusit. Zoufale kolem sebe kopala nohama. Její mozek se rozdělil. Zvířecí část dál bojovala nesmyslně o život, zatímco druhá analyzovala poslední vzpomínky. Pocítila úlevu, že hon konečně skončil. Pořád se styděla za svou hloupost. Netrpělivě vyčkávala konec. Bude moct na druhém břehu zpívat?

„Věřit a nepochybovat. Je mi ctí se s vámi opět setkat, otče.“

„Mluvte.“

„Obě zadržené ženy zemřely. Ani jedna z nich nebyla hledaným subjektem, tak jsem nechal hochy, aby si s nimi trochu pohráli. Opravdu to s nožem umí, člověk by neřekl, kolik částí těla lze uříznout, než Povstalec konečně umře.“

„Řekly něco?“

„Nic, co bychom ještě nevěděli. Nezbývá než čekat na jeho hlášení. Mezitím jsem si dovolil nechat vystavit zbytky těl na Sarském náměstí. Už to ti měšťané potřebovali.“

IV

Lee našel stopy celkem snadno. Rozbahněná půda poskytovala svědectví o veškerém pohybu, navíc narazil na svoji ukradenou lahev. Několikrát v duchu zanadával nad vzdáleností, kterou stihla urazit. Teď ji bude muset celou cestu zpátky táhnout. Pochyboval, že by se vzdala dobrovolně, nebo snad dokonce spolupracovala a šla s ním. Také ho trochu znepokojovalo, že v okolí neslyší přirozené zvuky přírody. Cestou zahlédl jen několik menších živočichů, zřejmě se již všichni jeho obyvatelé připravovali na příchod Bouře. Bude mnohem těžší ulovit něco k jídlu.

Ušel ještě asi kilometr, když ho zarazilo polámané křovisko. Sklonil se blíž a ihned mu došlo, že tudy musela projít. Trsy byly vytrhané i s kořeny, všude po cestě se válely bobule. I když ve tmě neviděl příliš jasně barvy, usoudil, že se bude jednat o jedlé plody. Zkusil jich pár na jazyku a usmál se. Nedostatečný přísun sacharidů ho trápil ze všeho nejvíc, ale teď už si s nimi nemusí dělat starost. Rychle naplnil potravinový zásobník a znovu si prohlédl okolí. Od jejího úkrytu ho dělilo možná pár set metrů. Neslyšně se vydal dál.

S každým metrem ubývala stopám pravidelnost, jak se tudy vlekla se stále větší námahou. Zaměřil se tedy pouze na pozemní stopy, vylézt na strom nebylo v jejím stavu reálné. Chvíli pročesával okolí, pak si podrážděně odfrkl. Ta mazaná mrcha se schovala lépe, než očekával. Přesto cítil, že musí být někde poblíž.

Zvedl ze země kámen a potěžkal ho v ruce. Pak jím prudce mrštil proti opodál stojícímu balvanu. Ostrý zvuk prořízl ticho. Se zatajeným dechem pozoroval okolí a snažil se zachytit sebemenší šelest, který by mu prozradil, kde se jeho kořist nachází. Ale pokud ji zvuk probudil, zůstala nehnutě ležet dál.

Kolem třetí hodiny vyšel měsíc a zaplavil krajinu stříbrem. Lee už dvě hodiny systematicky procházel křoviska a dokonce vylezl i na pár stromů. Zrovna když z jednoho seskakoval, upoutal jeho pohled záblesk. Jen díky silnému sebeovládání nevybuchl smíchem. Svůj nůž by poznal kdykoli. Dokonalá, extrémně ostrá zbraň s úzkým ostřím byla památkou na prvních deset vlastnoručně zabitých nepřátel a následně na oficiální přijetí k Jestřábům. Sjel pohledem kousek vedle a hned objevil nepřirozenou změť kapradin a čerstvě zbrázděnou hlínu. Pod maskováním prosvítaly záhyby pláště.

Plížil se k úkrytu pohyby ne nepodobnými šelmě. Jak odtamtud tu holku vylákat? Nechtěl riskovat, že ho bodne nožem. Opatrně vytáhl zbraň ze země, ale pořád si nebyl jistý, jestli nemá další u sebe. U okraje úkrytu našel placatý kámen, ještě zašpiněný hlínou od kopání. Jak příznačné, že dostane do hlavy právě tímhle. Neslyšně si sundal šátek z krku, zabalil do něj kámen a připravil se k ráně. Předpokládal, že bude hlavou natočená ke kapradí, a zvolna odhadoval, kam a jakou silou vést útok.

Lee mnohokrát potom přemýšlel, čím se prozradil. Vyskočila z úkrytu přímo uprostřed jeho nápřahu. Na moment čekal, že se vrhne po něm, ale její pohyb vedl přesně opačným směrem. Pochopil, že hledá zmizelý nůž, a využil situace. Pustil šátek i s kamenem a několika kroky se jí ocitl za zády. Pravou rukou sevřel Povstalkyni kolem krku a přitáhl ji na sebe. Cítil, jak zuřivě kope nohama a rukama se marně snaží odtáhnout tu jeho. V duchu počítal vteřiny, které chyběly do omdlení. Ještě jednou se zazmítala a pak ochabla. Pustil tělo. Bezvládně se zhroutila, hlavou udeřila o zem, až to zadunělo. Nesouhlasně mlaskl. Musí si dávat pozor. Přidržel jí nos, přiložil svá ústa na její a dvakrát vydechl. Spíš ucítil, než uviděl, že začala sama znovu dýchat. Odtáhl se a netrpělivě si po kontaktu otřel rty hřbetem ruky. Doufal, že od ní nechytne nějakou povstaleckou nemoc.

Lehce ohmatal okolní půdu a za okamžik objevil úkryt zásob, které se jí podařilo nashromáždit. Pláštěnka byla úplně odepsaná. Kapuci utrhla, aby do ní nachytala vodu, kterou se teď polil. Zaklel, ale podařilo se mu část zachránit a vypít. Bobule přesypal ke svým a hodil obarvené torzo pláštěnky zpátky do díry. Taktéž špinavý hadr, který považovala za kabát, nechal na místě. Prozkoumal druhou půlku své lékárničky a s úlevou zjistil, že je nedotčená. Zalovil v útrobách a vytáhl malou nádobku. Rosolnatou hmotu jí rozetřel kolem nosu a vyčkával. Za minutu se její dech zklidnil a zpomalil.

„Budeš teď chvilku spát,“ prohodil, „ale tenhle noční hon si ještě odskáčeš.“

Nakonec vylezl na strom, aby znovu nalezl cestu. Modrá záře bezpečně ukazovala směr. Lee seskočil a už ani na minutu neztrácel čas. Přehodil si Povstalkyni přes rameno, do druhé ruky popadl batoh i šátek a rychlými kroky zamířil k jeskyni.

Asi po dvou kilometrech už znovu cedil nadávky. I přes chladný noční vzduch se zpotil. Ta holka se pronesla. Už svítalo, když dorazil k cíli. Obratně vyšplhal na římsu a odnesl svůj náklad do jeskyně. Nechal ji ležet v nejzazší části a znovu vyšel ven. Slunce se opíralo přímo do vchodu jeskyně a on si musel zastínit oči rukou. Znepokojeně pohlédl směrem k horizontu, kde se rýsovala smrtící mračna. Zbýval jim sotva den, než se dostanou do působení Bouře.

Rozčilovalo ho, že mu z této mise plynulo víc práce než užitku. Kdyby věděl, co ho čeká, rozhodně by se k tomuto úkolu nehlásil tak vehementně. Z batohu vylovil nůž a vydal se na lov. Přitom dal volný průchod svým myšlenkám.

Lee si svou nadějnou pozici uvědomoval. Agentů do třiceti let bylo všeho všudy jenom osm. Dostal se do armády před dvanácti lety jako jeden z nejmladších uchazečů a jeho vzestup na sebe nedal dlouho čekat. Ve fyzických dovednostech vynikal. Brzy se ukázalo, že má vysoce vyvinuté logické a analytické myšlení. Skvěle ovládal stres a jako jeden z mála dokázal vydržet přítomnost zvířat, přestože mu představa blížícího se kontaktu vůbec nebyla příjemná. Zvířata znamenala nemoci. Většina Citadelanů z nich měla přímo panický strach. On sám se dokázal ovládnout natolik, aby mu nebránila plnit úkoly. Právě tato odolnost se hodila při tréninku přežití, kdy získával vždy nejlepší hodnocení. Ze začátku ho chtěla každá jednotka do týmu, a to nejen z důvodu, že byl medik. Pak stále častěji vedl skupiny sám. Nebylo náhodou, že většinu závodů vyhrávali a úspěšnost misí patřila k nejvyšším.

Lee se donutil znovu soustředit. Uběhl několik stovek metrů, aniž by spatřil jakoukoli známku přítomnosti zvířete, a to mu dělalo starosti. Musí si pospíšit. Zintenzivnil úsilí a během pár minut konečně narazil na stopy. Obezřetně je následoval a zanedlouho se na něj usmálo štěstí.

Několik set metrů od jeskyně se táhla úzká rokle. Vlevo od ní se páslo malé stádo vooků. Buď byla ta zvířata opravdu tak hloupá, že nevycítila blížící se hrozbu, anebo spoléhala na svou nedostižnou rychlost a mohla si dovolit otálet s únikem. Tak jako tak to byla jeho výhra.

Lee se tiše dostal za jejich záda a pak je hlasitým výkřikem vyplašil. Většina z nich rokli minula, nebo přeskočila, ale dva starší kusy spadly dolů. Jeden z vooků zemřel okamžitě, druhý si pouze zlomil nohy. Lee přesnými řezy skončil jeho život a pak se dal do vyvrhnutí přímo na místě. Z obou stáhl kůže a odřezal nejpřístupnější kusy masa, které do ní zabalil. Poté si náklad přehodil přes záda a začal se drápat ven. Několikrát se málem zřítil, protože mohl používat jen jednu ruku. Nakonec se mu to ale povedlo a jen co zdolal převis, rychle se vydal zpět. Snažil se nemyslet na to, že je v přímém kontaktu se zvířaty, ani na nevyužité zahozené maso.

Složil úlovek kousek od skalní římsy a obě kožešiny odnesl k potoku, kde je několik minut máčel. Ze dna vylovil co nejhrubší kámen a začal kůže drhnout. Když odstranil poslední zbytky masa a šlach, znovu je opláchl a pak je rozložil na kameny, do kterých se opíralo dopolední slunce. Následně se dal do zpracování masa. Bezděčně se přitom vrátil vzpomínkami do Citadely. Pokud úkol úspěšně splní, možná bude mít opět tu čest mluvit se členem Božského konsilia a zástupcem Boží vůle o samotě.

Běžní obyvatelé viděli kněze jen při výjimečných událostech, jako byla svatá pouť po městech anebo masové popravy Nevěřících. V ostatních případech je zastupovali převoři Inkvizice. Přesto by každý obyvatel dokázal během vteřiny vyjmenovat všech pět současných zástupců Boha. Jejich tváře vídala celá Sabrie v přenosech. On sám si na každodenní rozjímání zvykl natolik, že je ani nevnímal. Znal kázání nazpaměť, protože mu je občas promítali i do spánku. Nevadilo mu to. Svět potřeboval disciplínu a on byl jejím nástrojem. Přítomnost zvířat vedla k nákazám. Zábava vedla k povalečství. Hudba k provokacím. Odlišnost k nespolupráci. Když se narodil, svět držel pohromadě jen díky tvrdému dozoru. Co na tom, že se ho ujali náboženští fanatici?

Fanatici?!

Nůž mu vypadl z ruky. Zíral před sebe, uvědomoval si, že se poprvé řízl vlastním nožem, a přesto si toho nevšímal. Jak ho mohlo napadnout takové slovo? Kněží byli zachránci. Museli udržovat pořádek. Kdyby to nedělali, to málo z lidstva už by neexistovalo. Věřil jejich úmyslům a schopnostem, a proto plnil vše, co mu nařídili. Stejně jako ostatní. Vojáci tu nejsou od toho, aby přemýšleli. Jsou prodlouženou rukou zákona. Kdo jiný by měl jít příkladem, než oni? Věděl, že ho obyvatelé města nenávidí a že ho tajně probodávají nenávistným pohledem, kdykoli šel s hlídkou nebo i sám kolem. Shovívavě to toleroval. Lidé nebyli tak chytří a neuvědomovali si potřebu moudrého vedení. Bez Citadely by byla celá Sabrie ztracená. Čas od času bylo potřeba zakročit. Překupnictví, černý trh, zakázané praktiky. A pak tu byli oni. Povstalci…

Lee přerušil nepříjemné myšlenky a ponořil ruku do potoka, aby se mu rána ve studené vodě trochu stáhla. Za pár minut přestala rána krvácet, takže se mohl vrátit k rozdělané práci. Pružným stonkem svázal kusy masa a odnesl je do zadní části jeskyně, kde tekl potok. Okamžik zkoumal směr toku a pak ponořil maso dál po proudu. Zkrvavené ruce mu prokřehly, jak se voda pohybovala jen pár stupňů nad nulou. Cestou zpátky úkosem pohlédl na Povstalkyni a s úlevou zjistil, že ještě pořád spí. Venku opět zkontroloval počasí a v duchu poděkoval Bohu, že se už teploty nemění. Přešel ke zbytkům po zpracování vooků a opatrně je hodil z útesu, aby rozkládající se maso nelákalo nebezpečný hmyz. Už takhle se k němu začalo stahovat několik vakožížal. Pohlédl na ruce a zděsil se, že na nich opět ulpěla zvířecí krev. Ihned zamířil k nejbližšímu potoku umýt si znovu důkladně ruce. Bude si muset dát pozor, aby do zranění nedostal infekci.

Lee vycítil její přítomnost s neochvějnou jistotou. Zůstal v kleče s rukama těsně nad hladinou, než se pomalu napřímil. Poprvé v životě si hleděli zpříma do očí. Po celou dobu, co se do sebe navzájem vpíjeli pohledem, rychle přemýšlel. Jestliže se k ní rozběhne, tak se určitě poperou. Další boj znamenal další její zranění a další nebezpečí. Obavy měl i z okraje útesu. Kdyby si pomyslela, že je úplně bez šance, mohla by se rozhodnout skočit a ukončit tak veškeré šance na zjištění informací. Pokud by se vrátil do Citadely s tímto výsledkem, následoval by ji na onen svět taky. Zkusil si vzpomenout na psychický profil, který o její osobě dostal při instruktáži, ale nic podstatného si nevybavil. Byla záhadná a byla důležitá.

„Nechci ti ublížit,“ pronesl a hlas mu poskočil o oktávu výš, až se zajíkl překvapením. Opravdu nechce?

Ani se nepohnula, jen držela ruku přitisknutou ke zraněným žebrům.

„V situaci, ve které se nacházíme, by pro nás pro oba bylo prospěšné, kdybys spolupracovala,“ ukázal směrem k blížící se Bouři.

Opět žádná odpověď. Lee postoupil o několik kroků jejím směrem. Probodávala ho nenávistným pohledem, ale přesto si neodpustila krátké mrknutí směrem k horizontu. Zřetelně spatřil, jak se jí v pomláceném obličeji mihl stín paniky. A pak se, k jeho naprostému úžasu, otočila a zamířila zpět do jeskyně.

Zůstal stát s lehce otevřenou pusou, než mu došlo, v jak hloupé pozici se ocitl. V duchu si vynadal za chvilkovou ztrátu rozvahy, a tak jen pokrčil rameny a znovu se sklonil k potoku.

Opět nestihl ani ponořit ruce. Jeho zajatkyně se z ničeho nic vyřítila z jeskyně a v ruce držela ostrý kámen nahrazující dýku. Asi věděla, že útok byl tak jako tak odsouzen k zániku, nicméně neviděla to, co on. Ze svého úhlu pohledu nemohla spatřit ostrý spád římsy. Lee stihl zakřičet jen „ne, počkej,“ než její tělo prolétlo volným prostorem a po třímetrovém pádu skončilo mezi kameny. V hrůze se k ní vrhl, v duchu už se viděl, jak vysvětluje kněžím své selhání. Skoro ani nevnímal její mučivý křik, když ji bral kolem ramen a poodhrnoval její blůzu. Žebro teď bylo nejen zlomené, ale probodlo i kůži. Z rány se řinula krev, a když už se nestačila vsakovat do látky, stékala v pramíncích až na záda, odkud odkapávala mezi kamení. Pravá noha byla pod kolenem vylomená do nepřirozeného úhlu. Křik neutichal a on se ho snažil přebít otázkou: „Můžeš dýchat? Můžeš dýchat?“ Odpovědi se nedočkal. Řev se změnil v naříkání a Lee využil chvíle, aby prsty sáhl do jejích úst. Překvapením vyvalila oči a on si oddychl. Žádná světlá krev. Takže plíce nebyly poškozeny.

„Ty šílená…“ větu radši nedokončil.

Zvedl ji do náruče a ignoroval další výkřik, když se jí zraněná noha odlepila ze země a gravitace pohnula kostmi. Rychlými kroky přešel k zadní části římsy, která se svažovala mnohem volněji. Vynesl ji k ústí jeskyně a nožem rozřízl blůzu i nohavici až skoro k rozkroku. I v agónii si pokoušela zakrývat tělo.

Zkušeným pohledem přehlédl zranění a pak se natáhl po batohu. Z lékárny vyndal jednorázovou stříkačku, naštěstí ji nenapadlo něco z toho vyhodit. Z jedné ampule oddělil kryt a ve slunci se zableskl hrot. Neprotestovala, když jí pod kůži vstříknul celý obsah. Ale když se jí pokusil dotknout na žebrech, zoufale mu ruce odtahovala pryč. Ruce, které, ztmavlé voočí krví, získávaly o mnoho světlejší odstín její krve. Nakonec se její snaha stávala čím dál tím víc nesmyslnou přesně tak, jak droga otupovala smysly. Proud slz však nepřestával a Lee pocítil chvilkový soucit, za který by ho popravili nejspíš taky. Když veškerý odpor přestal, dal se do práce a ignoroval přitom pocit, který se mu usadil v koutku mysli.

Z důvodu poškození části elektrického vedení Tarakazské elektrárny Nevěřícími vstupuje v platnost nové nařízení o užití elektrické energie. Rozmezí Světelné tmy se prodlužuje na půl dvanáctou večerní až sedmou hodinu ranní. Příděl teplé vody se snižuje z deseti na pět minut na osobu.

– záznam vysílání citadelského přenosu.

V

Když Sera otevřela oči, vůbec si neuvědomovala, co se stalo. Zírala na kamenný strop, který tonul v modré záři. Pomalu otočila hlavu ke straně a zjistila, že se světlo line z několika tyčinek ležících uprostřed. Znovu pohlédla ke stropu a v apatii setrvala několik minut. Cítila ve vzduchu štiplavý pach – dezinfekce?, slyšela zurčení vody – potoka?, prsty nahmatala hebký povrch – kožichu?, ale informace jí nedávaly smysl.

Ještě nějakou dobu ležela bez hnutí, než paměť konečně uvolnila hráz. A jak vzpomínky vypluly na povrch, zaplavovala Seru současně i hrůza. Nakonec se mu podařilo ji chytit. Ani se neodvažovala domýšlet, co přijde.

Sáhla pod přikrývku, kterou opravdu tvořila nějaká kožešina. Zalapala po dechu, když zjistila, že nemá ani kalhoty, ani kabát, ani svou tuniku. Místo toho na sobě měla cosi podobného vojenské košili, pod ňadry cípy svázanou k sobě. Celý hrudník měla jinak omotaný a zjistila, že právě z obvazu cítila ten divný zápach. Dezinfekce. S námahou zvedla ruce k hlavě. Přes všechno, co prožila, se cítila dobře. Osahala si obličej. Byla si jistá, že by měla mít tvář samou modřinu. Vyhrnula si rukávy. Obě paže měla čisté, všechny škrábance a bodnutí zmizely. Respektive po nich zbyly pouze světlé skvrnky. Pokusila se posadit. Žádná bolest. Poodhrnula kožešinu a potvrdila se její obava, že má něco i s nohou. Cítila, jak ji něco tlačí, a pochopila, že má dlahu. Takže noha je zlomená.

Sera se zachvěla zimou, a tak si znovu lehla a přikryla se až po bradu. Její iracionální část zatoužila po vysvětlení, že ji našli její lidé. Doufala v to i ve chvíli, kdy se zpoza rohu jeskyně vynořila postava mladého muže, a dokonce i v okamžiku, kdy mu modré světlo ozářilo tvář. Zamrkala a pokusila se nasadit odmítavý výraz. Nepovedlo se jí to. Přešla tedy alespoň do jakéhosi stavu zuřivosti, aby zamaskovala svoje pravé pocity. Parker si té změny všiml a raději zakročil dřív, než se stačila posadit.

„Jestli sebou budeš mrskat, tak zemřeš.“

Jasné a jednoduché. Věřila tomu.

„Máš štěstí, že ti žebro nepropíchlo plíci. Moc k tomu nechybělo.“

Sera si vzpomněla, jak křičel, jestli může dýchat. K tomu se vázala mnohem intenzivnější vzpomínka na způsob, jakým se o tom přesvědčil. Bezděčně si skousla ret. Jaké by to bylo se s ním líbat?

Sera, v šoku z toho, co ji právě napadlo, otevřela pusu a ostře nabrala dech, což si Parker mylně vyložil jako snahu o vzdor.

„Podívej, můžeme to buď udělat po dobrém, nebo po zlém. Vzhledem k tomu, v jaké situaci se oba nacházíme, doufám, že budeš spolupracovat aspoň do té míry, že nebudeš dělat problémy.“

Sera si posměšně odfrkla, což Parker přešel s ledovým klidem. „Anebo tě prostě svážu. Jídlo a vodu do tebe dostanu násilím a se záchodem si budeš muset poradit nějak sama. Vyber si.“

Sera zuřivě zvažovala své možnosti. Na jednu stranu ji hrdost nutila bojovat až do úplných extrémů. Odmítnout všechno, nespolupracovat za žádných okolností. Věděla, že jí ten voják nemůže nic závažného udělat, protože byla cíl, který se musel dopravit v pořádku. Jenže mohl způsobit bolest i bez zranění. Byl k tomu vycvičen. Mohl ji vytrvale mučit, aby se poddala. Slyšela o metodách trýznění, kdy se působením na správné body po těle zasáhnou přímo nervy. Výsledkem je zdravé tělo žebrající o smrt. Takže by na tom byla stejně, jako kdyby spolupracovala hned. Jenom by to už nebyla ona. Nikdo, kdo projde takovým mučením, nezůstane sám sebou. Nedělala si iluze, že by Jestřáb nezlomil její vůli. Spíš měla obavu, že by se mu to povedlo velmi rychle. Myšlenka na útěk Seře též prolétla hlavou, jenomže jako všichni obyvatelé Sabrie se bála Růžové bouře víc než čehokoli jiného. Při té představě uvítala Parkerovu přítomnost téměř s radostí. Nakonec se ve svých kalkulacích ztratila natolik, že vůbec nevnímala jeho další slova.

„… na to podívat,“ dořekl a vzal jí provizorní přikrývku z rukou. Seru tím vrátil do reality. Jak se lekla, vypálila pěstí přímo proti jeho obličeji. V tu chvíli se její zápěstí ocitlo ve svěráku. „Říkám, že se ti na to musím znova podívat,“ zavrčel a Sera se před jeho bleskovou reakcí přikrčila. Nakonec stisk povolil. S neochotou se podvolila jeho zkoumavému pohledu. Namodralá zář umocňovala dokonalé rysy v obličeji, a tak raději odvrátila zrak.

Trošku ji překvapovalo, jakou práci si dal s jejím ošetřením. Musí mít pro kněží asi velkou cenu. Sera se členy Jestřábů nikdy nepřišla do přímého kontaktu. Přesto správně odhadla, že Parker bude patřit asi k nejlepším. Tím pádem byla její totožnost prozrazena. Snažila se na nádraží působit jako osoba, která neumí do pěti počítat. Jenže agenti šli najisto…

Bylo skoro neuvěřitelné, že se vše událo před několika hodinami. V jeden okamžik procházeli atriem obrovské budovy železniční stanice a ve druhý už neslyšela nic jiného než střelbu a křik.

„Jsme obklíčeni,“ stihl ještě Seře říct zástupce její jednotky, než mu přímo před jejími zraky kulka roztrhla hlavu. Sprška krve ostříkla beztvarý městský oděv. Bez váhání se rozběhla k postranním dveřím, kterými se původně chtěli dostat do technické části nádraží a poté k nákladnímu prostoru, kde měl zastavit vlak plný palivových článků. Cestou se pokusila najít členy své jednotky, avšak snaha vyšla zcela naprázdno. Citadela rozpoutala řež a na zem padala těla jak Povstalců, tak i pracovníků železnice a měšťanů, kteří získali mimořádné povolení cestovat do jiného města. Přeživší se rozutekli na všechny strany a snažili se uniknout. Mezitím se do atria nahrnuli vojáci i Městská hlídka. Křik nahradily rozkazy.

„Najděte ji! Musí tady někde být! Ostatní ženy odveďte ven!“

Sera se přikrčila za jedním z obřích sloupů, které lemovaly atrium. Dveře měla jen pár metrů od sebe, ale sebemenší pohyb by určitě vyvolal střelbu. Odvážila se vykouknout, aby zhodnotila situaci.

Jeden z vojáků právě táhl nějakou ženu před velitele. Muž jí věnoval opovržlivý pohled a pak ji hrubě uchopil za bradu. Trhl s ní ze strany na stranu, přitom zkoumal její tvář.

„Tohle není ona.“

Sera se ostře nadechla, když se kouř z vypálených zbraní lehce rozptýlil, a ona poznala Monu, velitelku druhé jednotky.

„Odveďte ji k ostatním ženám, v Citadele se o ni postarají,“ pokračoval velitel.

Mona mu v odpověď plivla do tváře.

Ozval se odporný zvuk doprovázející prasknutí kosti, když jí velitel jednou ranou rozdrtil čelist.

„Povstalecký prase!“

Sera už na nic nečekala. Využila chvilkového zmatku a doběhla ke dveřím. Jakmile stiskla kliku, zaslechla křik. Byla prozrazena. Vystřelila několikrát za sebe, ale nezdržovala se zjišťováním, zda zasáhla. Zabouchla za sebou dveře a rozběhla se chodbou.

Technická část byla obrovská a ona neměla nejmenší ponětí, kam se řítí. Doufala jen, že narazí na nějaký zadní vchod, kterým se dostane z budovy. Veškeré naděje bohužel překazila hlídka dvou mužů, která se zrovna objevila na konci chodby. Sera zareagovala zcela instinktivně. Vystřelila před sebe a současně stiskla kliku nejbližších dveří. Ještě stačila koutkem oka zahlédnout, že byl její zásah přesný, než se v zorném poli objevilo několik dalších mužů a ona doslova vpadla do vedlejší místnosti.

Jednalo se o nějaký technický prostor bez dveří i oken. Zabouchla za sebou a zoufale se rozhlédla. Měla sotva pár vteřin. Vlevo stálo několik židlí. Jednu z nich v rychlosti vzpříčila pod kliku a pak znovu pohledem přejela místnost. Zrak jí padl na stropní ventilaci. Nebyl čas cokoli vymýšlet. Strhla ze sebe městský oděv maskující povstalecké oblečení a přisunula druhou židli pod železnou mříž. Rukama skoro nedosáhla na příčky, ale podařilo se jí chytit a celou vahou se na ně pověsit. Několikrát cukla tělem, než kryt vytrhla. Ve stejný okamžik něco narazilo brutální silou do dveří. Sera odhodila mříž do kouta a znovu vyskočila. Zachytila se okraje přepážky, která tvořila falešný strop. Napjala celé tělo a vytáhla se nahoru. Několikrát zamrskala nohama, než se jí po loktech podařilo nasoukat se do úzkého prostoru. Vyčerpáním hekla a popolezla o několik metrů. Pak se přesunula do kleku a začala se plazit ventilací vpřed.

Potrubí bylo čtvercové a jen taktak vysoké, aby se v něm dospělý člověk dokázal sunout po kolenou. Kovový povrch studil do dlaní. Sera se snažila očima proniknout černočernou temnotou, kterou tu a tam narušovaly rozmístěné mříže. Neměla absolutně představu, kam leze. Někde vzadu zaslechla šramot. Minula ještě několik mříží, než konečně spatřila prudké světlo. Dorazila na konec potrubí.

V úzkém prostoru se neohrabaně otočila nohama napřed a přisunula se k mříži chránící pomalu se otáčející větrák. Několikrát kopla do jeho středu. Po páté ráně větrák povolil a i s krytem vypadl ven. Ozvala se dutá rána. Přetočila se na břicho, a aniž by řešila, zda na ni pod budovou čeká nepřítel, se spustila dolů. Prsty zachytila okraj, zkontrolovala výšku pod sebou, a pak už následoval krátký let zakončený dopadem do trávy těsně vedle větráku. Rozhlédla se kolem sebe.

Ocitla se za hromadou haraburdí, což jí poskytlo malý úkryt stejně jako kus dopředu vybíhající zdi. Díky tomu nebylo na větrací šachtu přímo vidět. Využila příležitost a zhodnotila situaci.

Opodál parkovalo několik aut Městské hlídky, ale muži měli zřejmě příliš mnoho práce se zajišťováním budovy nádraží, protože na stráži zůstali pouze dva vojáci. Zkontrolovala zásobník. Jeden náboj. Zhluboka se nadechla a vyrazila z úkrytu.

Přesnou ranou zabila dál stojícího muže. Ve chvíli, kdy zůstal otevřený závěr, hodila vybitou pistoli druhému vojákovi. Muž instinktivně uhnul, což přineslo potřebné vteřiny, aby Sera zkrátila vzdálenost. Než stačil zamířit, byla dostatečně blízko. Levou rukou zatlačila na jeho předloktí směrem dolů a přitom nastavila loket druhé paže. Využila rotace a plnou silou ho udeřila do obličeje. Voják sebou trhnul do strany a Sera mu okamžitě zabořila koleno do žaludku. Poslední ránu vedla loktem seshora na krk.

Když se hlídky zbavila, prudce otevřela dveře jednoho z džípů a sedla za volant. Klíče byly připravené v zapalování. Ještě ji napadlo, že by vojákům sebrala zbraně, ale to už ve zpětném zrcátku zahlédla pohyb několika lidí. Nastartovala a sešlápla pedál skoro k podlaze. Pneumatiky na betonu zakvílely.

Sera se řítila ulicemi Deluvy s jediným cílem. Musela co nejrychleji dosáhnout Hranice civilizace. Jakmile se dostane do lesa, bude v bezpečí. Nikdo kromě Jestřábů si netroufne území divočiny překročit. Jako Povstalec znala všechny tajné silnice, jejichž pozůstatky náhodně vedly protolesem. Znovu koukla do zpětného zrcátka. Pověsilo se za ni hned několik pronásledovatelů. Zvýšila rychlost. Obytné budovy nahradily továrny. Pak rozpadlé budovy. Hradba stromů se před ní rýsovala jako spása. Stočila volant doleva a zamířila k malé skále. V jejím skrytu se nacházel asi dva metry široký zátaras z kapradí, skrývající starou rozbitou cestu. Levou rukou sáhla za sebe a zapnula si bezpečnostní pás. Skála zmizela. Do okýnek udeřilo několik větví. Džíp sebou trhl, s nepřístupným terénem si však hravě poradil. Úspěšně se dostala na polorozpadlou cestu. Lehce ubrala plyn, aby jí neunikly správné odbočky. Stačilo zatočit špatně a zůstala by trčet v nějaké slepé uličce protolesa. Brzy ovšem zjistila, že není sama. Přeci jen se jednomu vozidlu podařilo udržet s ní krok. V panice znovu zrychlila.

Byla to vlastně otázka vteřin. Svah zahlédla, avšak smyku po prudkém strhnutí volantu zabránit nedokázala. Džíp se protočil jako ručičky na hodinkách a následně sjel po stěně skály několik metrů dolů.

Sera zůstala zavěšená v bezpečnostním pásu. Zírala na ostrou větev, jež prošla předním sklem pouhý metr od její hlavy. Potlačila pocit dávení a odepnula se. Několikrát vzala za dveře, pohnout s nimi však nedokázala. Zaklínily se nejspíš o nějaký kámen. S pomocí volantu prolezla skrz rozbité čelní sklo a sklouzla po kapotě na zem. Pohlédla nahoru na skalní římsu, kde právě zastavilo auto. Pak už nebylo nic. Jen útěk.

Nyní její běh o život skončil. Zůstaly pouze desítky otázek. Jak se to mohlo stát? Co stálo za příčinou prozrazení mise? A proč hledali ženy? V duchu se opravila. Proč pátrali zrovna po ní?

Kedo musí asi pěkně zuřit, pomyslela si. Po všech akcích, které řídil na vlastní pěst jako velitel předsunuté Hlídky Charlie, dostal od Rady příkaz, aby přepadení transportního vlaku provedli se Seřinou skupinou. A takhle to dopadlo. Minimálně dvanáct obětí a ani se jim nepodařilo ukrást cenný náklad. Sama nesnášela Kedovu frakci. Vadilo jí, jak některé velké Hlídky usilují o samostatnost a nezávislost na Bloku. Ale zároveň musela uznat, že měl muže opravdu skvěle vycvičené. Jejich smrti litovala i přes vzájemné antipatie. Kdyby Kedo na poslední chvíli nezměnil plán, protože ho povolali do Rady, a vydal se do terénu také, šli by i po něm? Hledali by ho stejně jako ji? Nepředpokládala to. Buď věděli o jeho náhlém rozhodnutí, že nepůjde, ale to by znamenalo, že někdo Blok zradil a sdělil Citadele informaci o změně velení této akce. Sera se tak logicky stávala první v pořadí. Daleko pravděpodobnější však bylo, že o Kedově existenci vůbec nevěděli. Vůdců Povstalců bylo málo a ještě menší šance bylo nějakého vystopovat. V případě Sery se ovšem spletli. Očividně ji povýšili přímo na vůdce, i když byla ve skutečnosti jen velitel jedné z průzkumných skupin. I tak ale měla dostatek informací, aby pohřbila celý Blok. Přesto se zdálo, že je v tom víc. Co od ní Citadela může chtít? V čem je jiná, že vyslali nejlepšího z elity, aby s ní jednal skoro v rukavičkách? Podle toho, jakou námahu vynakládali na její dopadení, musela znát nejspíš ještě něco, co ani sama netušila, že ví. Divné.

Parker dokončil kontrolu a Sera se přinutila pohlédnout mu přímo do očí. Neuhnul.

„Vypadá to dobře, ale nedostala jsi dostatečnou dávku léčiva, proto potrvá trochu déle, než se to úplně zhojí. Takže opatrně našlapuj, ať čerstvě srostlou kost moc nezatížíš. Doporučoval bych ti, abys využila času, než přestane účinkovat anestetikum. Pak se ti bolest vrátí a mně se nechce tě nosit. Toho jsem si užil už dost. Takže támhle vzadu je ve skále trhlina, která vede do miniaturní jeskyně. Končí tam tenhle potok. Voda mizí někde v průrvě, takže si tam můžeš odskočit. Ale dávej zatracený pozor, kam šlapeš.“ Zvedl se. „Jdu ven pro nějaké palmové listy. Rád bych si totiž jednu z těch kůží vzal a nehodlám spát ani na tvrdém. Jo, a jestli budeš chtít zničit výsledek mé dobré vůle, přerazím ti nějaké nepotřebné části těla sám. Předpokládám, že ve svém vlastním zájmu opravdu nebudeš dělat problémy.“ S těmi slovy odešel.

Sera zírala za ním, neschopna slova. Pak ji ovládl vztek. Popadla horní přikrývku a mrštila s ní pryč. Nedolétla tak daleko, jak si představovala, a to ji rozčílilo ještě víc. Pokusila se postavit na zlomenou nohu. Parker jí tady nenechal žádnou hůl, o kterou by se mohla opřít. Určitě chtěl, aby trpěla. Nebo aby škemrala o pomoc. Zapřisáhla se, že mu tu radost neudělá, i kdyby se měla plazit. Nakonec využila trhlin ve skále a podél stěny se odbelhala ke skalní průrvě. Trvalo jí to trochu déle, než čekala, ale i tak se vrátila do prázdné jeskyně.

„Nejspíš se mnou chce trávit co nejmíň času, dokud to jde,“ zamumlala. Při té myšlence pocítila rozladěnost. Bylo jí to líto? „Nesmysl,“ odpověděla si, tentokrát už o něco hlasitěji. Po cestě z jeskyně se jí trochu podařilo rozchodit ztuhlost, a tak se úspěšně vybelhala ven. Na okraji plošiny se zastavila a konečně se pořádně rozhlédla kolem.

Nedotčená krajina na ni hluboce zapůsobila. Zatoužila podívat se blíž ke srázu, a tak zamířila k okraji římsy. Našla méně svažité místo a rozvážnými pohyby slezla dolů. Na rozdíl od jeskyně bylo venku krásně teplo a Seře už ani nevadil její sporý oděv. Když už nic jiného, třeba svou krásnou postavu použije proti němu. Při té představě se zasmála. Začínala se cítit, jako by byla jen někde na výletě. Vidina smrti se vzdálila a poslední události pozbyly významu. Opatrně se procházela po skalnaté plošině a sledovala potoky, které si v ní prorazily cestu. V jednom by se dalo možná i koupat. Co by tomu řekl Parker, kdyby jeho mistrovské obvazové dílo utopila malým koupáním? Splnil by své hrozby?

Sera si sedla k okraji, zdravou nohu ponořila do chladné vody a z rukou se několikrát napila. Bylo jí jedno, jestli je voda čistá nebo ne.

„Tisíc a jedna smrt Sery Trantorové,“ zanotovala zvesela. Paradoxně ji vidina nejrůznějších možností smrti pobavila. Za normálních okolností se jako nejpravděpodobnější jevilo zahynutí v důsledku působení Růžové bouře. Opravdu se tomu tak říkalo. Zahynutí v důsledku působení. Seře to přišlo absurdní. Pohlédla směrem k mračnu. Nikdo neměl ponětí, jak Bouře zabíjí. Za pár hodin možná ono tajemství odhalí. Jenomže Parker ji nenechá zemřít. Byla si tím jistá víc než čímkoli jiným. Nenechá. Takže se dostane do rukou kněží. A pak bude žadonit o smrt. Bude s láskou vzpomínat na Růžovou bouři a na její působení. Znovu se zasmála, teď už s přídechem paniky v hlase. Třeba se otráví touhle křišťálově čistou vodou. Anebo to může ukončit sama. Váhavě pohlédla k okraji srázu. Dokázala by to?

Sera neochotně opustila chladný dotek potoka. Skalní plošina končila zničehonic. Vlevo rostly turopalmy až k útesu. Byly známé tím, že dokážou zakořenit na těch nejméně přístupných místech. Napravo po patnácti metrech vybíhala římsa, z jejíž části spadla. Vchod do jeskyně byl naštěstí trochu dál od srázu. Tu a tam mezi kameny rostly trsy trávy nebo divokých květin, záleželo na tom, jak málo hlíny jim stačilo k žití.

Sera se dostala na dva metry od okraje. Nejistě zůstala stát. Znovu se zamyslela nad možností vlastního konce. Odhodlala by se skočit? Jestli Růžovou bouři přežije, bude se muset nakonec nějak zabít. Nebo bude muset zabít jeho. Nedokázala si představit, jak by se jí to mohlo povést. Tohle tedy může být její jediná příležitost. Nesmí za žádnou cenu dopustit, aby se cenné informace o Povstalcích dostaly ven. Jenomže. Ještě nikdy nechtěla tak moc žít. Srdce jí začalo zběsile tlouct. Nebyla jako ostatní bojovníci, kteří by snad s radostí obětovali život nebo spáchali sebevraždu. Cítila, jak se jí do očí derou slzy.

Parkerovu opětovnou přítomnost přijala snad i s úlevou. Její ruce se znovu ocitly v ocelovém sevření. Bez vzdoru se nechala odtáhnout do bezpečné vzdálenosti od srázu a sama před sebou ospravedlnila svůj neúspěšný pokus o sebevraždu myšlenkou, že to zkusila, ale on jí to překazil.

Když znovu stála na vlastních nohou, vydala se rovnou do jeskyně. Neřešila, jestli je Parker za ní, jestli jí chce vynadat, nebo ji dokonce zastavit. Prostě ho ignorovala. Byl to ubožák, stejně jako celá ta banda z Citadely, a Sery se znovu zmocnil vztek. Jakým právem ji pronásledovali a zajali? Jakým právem ji chtějí vyslýchat? Byla ráda, že na něj nevidí. Musela by se mu vrhnout po krku, i kdyby to znamenalo cestu do mdlob.

Sera se škrabala na římsu záměrně co nejpomaleji. Jak velkou trpělivost má ten šlechetný strážce? Vlekla se hlemýždím tempem několik metrů, než ji to přestalo bavit. Parker na její provokaci odmítal reagovat. To ji rozčílilo. Znovu se dostala do ráže, a tak své pohyby zrychlila. V jednu chvíli se trochu zapotácela a zraněnou nohou projelo nečekané píchnutí. Zalapala po dechu a dopadla na všechny čtyři. Přes bolest úplně zapomněla, že má svého strážce za sebou.

Parker přehnaně nahlas vzdychl a zvedl Seru ze země. Vyvedená z míry se nechala odnést dovnitř, aniž by dala najevo patřičnou dávku opovržení.

„Přišlo udání na další podněcování nepokojů v Trimu.“

„O koho se jedná?“

„Starší syn Dwighta a Meg Flanaganových, rodiče oba dosud bezproblémoví, severní střed Trimu. Provozují soukromý obchod. Jaké jsou rozkazy?“

„Syna popravit. Hlavu vystavte na náměstí a ponechte, dokud se nerozpadne. Obchod zavřete. Rodinu pošlete do továrny. Dvojitá směna je z té revolty vyléčí.“

VI

Jen co odnesl tu holku dovnitř, už byl zase na cestě ven. Při představě, že s ní stráví několik dní v uzavřeném prostoru, jen znechuceně stiskl rty.

Nenáviděl Povstalce. Byli ztělesněním všeho, co ničilo jeho společnost. Neuznávali Citadelu, podněcovali agresivitu, chovali zvířata, praktikovali hudbu a jiné druhy umění. Údajně toužili po svobodě projevu a svobodě volby. On však věděl, že jediné, co chtějí, je anarchie a chaos. Citadela to věděla. A tak bylo třeba zakročit.

Lee nebyl veden k pocitům, přesto několik přátel měl. S Dawsonem a Stonem byli jedna ruka po celou dobu jejich služby u armády. Kněží to sice veřejně nepodporovali, ale pokud tým fungoval dobře, nevadilo jim to. Přestože byli skoro o dva roky starší, narukovali společně, a dokonce sloužili i ve stejné jednotce. Když Stona, a o měsíc později i Dawsona, přijali k Jestřábům, pamatoval si vše, jako by se události staly včera.

Vrátili se zrovna z Narionu, kde vypomáhali Městské hlídce potlačit lokální vzpouru. Jakmile se ocitli na ubikaci, Lee okamžitě přešel k běžným úkonům, které následovaly po každém návratu. Po několika vteřinách si uvědomil, že se Stone ani nepohnul. Naklonil se, aby zjistil, co upoutalo jeho pozornost, ale předběhl ho Dawson.

„Co to tam máš?“

Stone konečně zareagoval a zvedl zalepenou obálku, která byla položená na úhledně ustlané posteli.

Lee povytáhl obočí. „Budeš to oznámení sledovat ještě dlouho, nebo už si přečteš, že tě přijali?“

Než stačil Stone cokoli udělat, vytrhl mu Dawson obálku z ruky a nedočkavě ji otevřel. Rychle přelétl očima řádky a usmál se.

„Jsi tam, kamaráde, gratuluju. A trvalo to jen týden. Jestřábové ještě nikdy nepřijali adepta tak rychle.“

Stone se rozhlédl po jejich postelích a Lee potlačil lehké zklamání. Jemu ani Dawsonovi žádné oznámení zatím nedorazilo. Popravdě něco takového očekával. Přestože dosáhl nejlepších výsledků téměř ve všech disciplínách, věděl, že ve skutečnosti to bude jeho jméno, které bude podrobeno těžkým zkouškám. Stín otcovy hanby nesmaže nikdy.

Zdálo se, že mu Dawson čte myšlenky. Povzbudivě ho plácl po zádech, zatímco sledovali, jak si Stone balí několik předmětů osobní potřeby a následně se okamžitě odchází hlásit do nové jednotky.

„Bez tý jeho blonďatý dubový palice tady bude nuda.“

Lee se usmál. „Dlouho truchlit nebudeš. Určitě ti přijde oznámení za pár dní. Skončil jsi v první desítce.“

Dawson zkroutil rty do nešťastného úsměvu. „Víš stejně jako já, že o naší budoucnosti často rozhodují okolnosti, které nemůžeme ovlivnit.“

„Jsem si jistý, že Citadela rozhodne spravedlivě.“

„Jak jinak,“ odtušil Dawson.

O čtyři týdny později opustil ubikaci a Lee zůstal sám.

Poprvé po letech, kdy se jako chlapci setkali ve škole, se jejich osud vyvíjel odlišně. Od okamžiku, kdy se setkal s vykonavačem citadelské vůle, věděl, že chce sloužit Bohu. Ve čtrnácti letech, tedy o celý rok dřív, než bylo běžné, ho matka přihlásila k vojenskému přijímání. Stone ihned následoval Leeho příkladu a Dawson zas nemohl nechat Stona bez dozoru. Proto když mu Dawson opatrně sděloval rozhodnutí Konsilia o jeho zařazení k Jestřábům, byl tomu nakonec rád. Chvilkovou závist nahradilo jasné uvědomění. Citadela usoudila, že není hoden sloužit u elitní jednotky. Stalo se tak z vůle Boží a on toto rozhodnutí s pokorou přijme.

Stone se nakonec přimluvil u tehdejšího kapitána, aby vzali Leeho dočasně na pozici medika, přestože stále oficiálně sloužil u citadelské armády. Neporazitelný tým byl opět pohromadě. Až do té osudné akce. Povstalci se rozhodli zničit citadelskou továrnu v Tarakazu a jen díky božským schopnostem kněžích byly jejich úmysly prozrazeny a na místo vyslána právě skupina Jestřábů. Rozsah výbuchu, který zapříčinila ta pyromanka, ovšem překonal veškeré předpoklady. Masivní exploze smetla polovinu továrny a vzápětí se oheň rozšířil i na obytné domy. Jen zázrakem se zrovna nacházeli na druhé straně komplexu. Přestože je Rivera, radista a technik v jednotce, naváděl hroutící se budovou, nečekaně se s velitelem jednotky od zbývajících mužů oddělil.

Než se jim podařilo zvládnout situaci, bylo pozdě. Mezi unesenými oběťmi povstalecké skupiny byli právě dva jeho nejlepší přátelé. Zatímco Stone zemřel v zajetí a jeho tělo nikdy nebylo objeveno, Dawsona se podařilo po čtyřech měsících dostat zpět. Bohužel už měl vymytý mozek. Sympatizoval s odbojem, odmítal dál sloužit Citadele. A tehdy udělal Lee něco, co nikdy nikomu nepřiznal.

Věděl, že Dawson zažívá strašlivé mučení, protože ho už sám několikrát praktikoval. Také věděl, co ještě přijde. Celé hodiny pochodoval po ubikaci, zatímco jeho nitro spalovala hrůza, kterou doposud nezakusil. Šok, že je jeho přítel naživu, překonalo jen zjištění o Dawsonově zradě. Jenomže ať se snažil odvrátit zrak sebevíc, ať se ponořil do modliteb a rozjímání, jak hluboko chtěl, nic nemohlo zahnat jeho zrychlený dech, když si představil bolesti, které jeho přítel právě zažívá. Dawsonovo provinění vůči Bohu nemohl ignorovat, ale stejně ani tak přihlížet jeho trápení.

V deset hodin večer se sebral a opustil ubikaci. Vytipoval si chodby, kde se vyskytovala hlídka minimálně, a jednou chytře využil jejího střídání. Nejdřív nepozorovaně pronikl do skladu léčiv. Vyhledal příslušné oddělení a vyjmul z přechovávací lednice jednu ampuli obsahující kuličku nejvzácnějšího jedu. Nirvány.

Poté obezřetně prošel chodbami Citadely, až dorazil k výslechovým celám. V chodbě rychle vyřadil sledovací zařízení. Měl jen několik minut, než si hlídka všimne podezřelého výpadku okruhu. Přesunul se před příslušnou celu a vyndal z ampule stříbrnou kuličku.

Otevřel dveře.

Už když vstupoval do dveří, cítil, jak jeho srdce drtí železný stisk. Zmrzačené tělo přítele zasáhlo jeho vědomí s intenzitou, které se nemohla vyrovnat žádná doposud viděná krutost. Donutil se udělat krok do místnosti.

„Vida, vida, vida,“ usmál se Dawson. „Po tom všem jsi to zrovna ty.“

„Nepřišel jsem ti ublížit.“

„Ne? A co jsi teda přišel udělat? Promluvit mi do duše? Vmést do tváře mou zradu?“

Lee nedokázal odpovědět. Nastavil ruku a otevřel dlaň.

Dawson sklouzl zrakem přes prsty a mezi rty mu unikl slabý nádech. Pak přikývl.

„Můžeš mi ji, prosím, přinést blíž? Už nemůžu chodit.“

Krok.

Jeden.

Druhý.

Položil kuličku do chvějící se dlaně a zastavil pohyb.

„Proč?“

V hnědých očích doposud plál oheň. „Protože jsem okusil, jak chutnají vlastní rozhodnutí. Bylo to ve mně vždycky a ty jsi to věděl.“

„Ještě není pozdě,“ namítl. „Povstalci ti vymyli mozek. Když uznáš svoji chybu, Citadela ti pomůže. Zamysli se nad tím.“

Dawson se shovívavě usmál a zavrtěl hlavou.

„Ne. Už není cesta zpátky. Ne po tom, co jsem viděl pravdu. Bylo to moje svobodné rozhodnutí. A já ti děkuji za to tvoje.“

Lee polkl.

„Nemám už, co bych ti řekl, Lee. Nejtěžší na tomhle světě je v něm žít. Ale když jsou na strach a bolest dva lidé, dá se s tím už hrát. Já jsem to poznal. Prosím tě proto o jedno. Pochybuj.“

Leeho ruka se vznášela v prostoru. Nebyl schopen ji stáhnout zpět. Dawson sevřel Nirvánu v dlani a druhou rukou uchopil Leeho třesoucí se prsty. Jemně je stiskl a pak ho za ně lehce pootočil, aby ho nasměroval ke dveřím.

Lee viděl sám sebe, jak otevírá ústa, ze kterých nevycházela slova, jak se otáčí a kráčí z místnosti pryč, aniž by se více ohlédl. Zaklapl dveře cely, v chodbě připojil zpět sledovací systém a sám sebe nutil předstírat, že neslyšel to poslední slovo. Deset vteřin poté byl jeho přítel mrtvý.

Lee klečel u potoka, pozdní slunce se mu opíralo do zad. Zíral na svůj odraz chvějící se na hladině. Věřit a nepochybovat. Věřit a nepochybovat… Je to jejich vina. Jejich, jejich, jejich! To Povstalci můžou za Dawsonovu změnu. Kdyby jich nebylo… Od té doby šel tvrdě za svým cílem stát se nejlepším. Vrátil se zpět k původní jednotce a nemilosrdně pronásledoval každého, koho Citadela označila za cíl. Věřit a nepochybovat. Věřit a nepochybovat. Pochybuj. To slovo ho pronásledovalo od chvíle, co pomohl příteli uniknout před utrpením. Najednou zatoužil na nic nemyslet. Zadíval se do křišťálové hladiny a pak se vysvlékl donaha. Po pár krocích nalezl dostatečně širokou část a vlezl dovnitř. Dno tvořil slabý nános písku, a když si sedl, voda mu sahala až po krk. Zatajil dech a ponořil se úplně. Koupal se dobrou půlhodinu, ale ani studenou vodou nezahnal vtíravé myšlenky. Sáhl po svém triku a kabátě a obojí strčil pod vodu. Košili měla ona. Ta holka. Nevěděl o ní skoro nic než těch pár maličkostí, které zazněly na poradě. Jedno ale cítil jasně. Spojovalo se s ní to slovo.

Když vylezl ven, rozprostřel své oblečení na kameny a jen v kalhotách vešel do jeskyně. Pyromanka seděla na kůžích a předstírala, že si ho nevšímá. Bezděky ho napadlo, že se k ní to označení vůbec nehodí. Mrkl na hodinky, a protože nebylo času nazbyt, řekl: „Máme ještě tak čtyři hodiny, než zajde slunce. Možná by ti malá koupel taky prospěla. Pak ti to znovu obvážu, i když už to asi budeš mít zahojený.“

„Nač ta péče?“

Lee ji ještě neslyšel promluvit, a tak na moment div nezapřemýšlel, komu ten hlas vůbec patří. Zmohl se jen na povytažené obočí.

„Proč vůbec očekávám odpověď od vymytého mozku…“ odsekávala.

Vrátil jí vzteklý pohled a zjistil, že na něj hledí s chladnou přezíravostí.

„Věř tomu nebo ne, ale bude nám oběma líp, když si nebudeme dělat společnost jako zvířata.“ Viděl, jak jí zahořely tváře, a tak si ještě přisadil. „I když vy asi běžně žijete jako dobytek na hromádce.“

Div se nezalkla, jak se nadechovala k odpovědi. „Ty bezmozku. Jak si dovoluješ nazývat nás dobytkem?“

Lee jen pokrčil rameny. „Chceš pomoct, nebo tam dojdeš sama?“

„Od tebe pomoc nepotřebuju, Parkere!“

„Vida, znáš moje jméno. Smím na oplátku znát tvoje?“ zeptal se jízlivě.

Chvíli zvažovala odpověď, jako by přemýšlela, jestli jí prozrazení jména uškodí.

„Sera.“

„A dál?“

„Dál tě to nemusí zajímat.“

Sera se s námahou zvedla. Potíže s rovnováhou vyvažovala její touha nedat na sobě znát slabost. Lee se tím tiše bavil. Trpělivě čekal, až se dovleče k okraji římsy. Pak ji popadl a snesl dolů. Trochu sebou trhl, když ho její ruce zastudily na hrudníku. U potoka ji postavil. „Dodělám ty naše provizorní postele. Bouře přijde někdy během noci,“ úkosem pohlédl k horizontu, který už tonul v purpurových barvách, „a podle toho, co víme, bude první fáze trvat kolem tří dnů.“

„Takže mám sedm dní, než zemřu. Pokud nás teda nezabije ta kráska na obloze.“

„Věřím, že se nám v jeskyni podaří přežít. Skála je dost masivní a my jsme celkem hluboko. Až se to přežene, začne elektronika zase fungovat. Buď nás najdou, nebo tě do města odvedu sám.“

„Jak milé, že mě bereš s sebou!“ zanotovala s nenávistí v každém slově.

Lee to přešel. „Takže za hodinu.“

„Na to bych nesázela, Parkere.“

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil.

Deluva opět hlásí ztráty v důsledku působení Růžové bouře. Skupina dobrovolníků nalezla za Hranicí civilizace těla ženy a muže v kritickém stavu. Oba utrpěli popáleniny na šedesáti procentech těla, jejich jazyk a oči byly doslova uškvařeny. Vzhledem ke zranění i nemožnosti výpovědi se jednotka rozhodla k humánnímu usmrcení. Stav zbylých pohřešovaných, kteří se odvážili hlouběji do protolesa, není znám. Jedná se již o osmou výpravu dobrodruhů, která se přes zákaz vydala do sféry vlivu Růžové bouře. Důrazně žádáme, aby již nikdo nepokoušel Boží hněv.

– záznam vysílání citadelského přenosu

VII

Sera si v duchu pogratulovala, že se jí povedlo Parkera rozčílit. Zatímco si sundávala oblečení, po očku pokukovala, co dělá. Opět se dal do shromažďování zásob a očividně si dával pečlivě záležet, aby se nedíval jejím směrem.

Povzdechla si. Doufala, že použije klasické ženské zbraně a získá tím nějakou výhodu, ale vypadalo to, že Parker nemá žádnou slabou stránku. Uvědomila si, že ji to rozčiluje.

Aniž by řešila svou nahotu, odmotala postupně všechny vrstvy obvazu na hrudníku. Ohromením jí poklesla čelist. Kůže byla úplně zacelená. Jedinou stopou po zranění zůstávala zarudlá místa v oblasti zlomenin. I noha se zdála zahojená. Ovšem provizorní dlahu připevněnou pásky se sundat neodvážila. Parker ji důrazně upozornil, aby nohu šetřila, a přestože ji lákala myšlenka protivit se všem jeho rozkazům, vlastní zdraví do této poťouchlosti rozhodně zatahovat nebude.

Sera trochu neohrabaně vlezla do potoka a opřela si bradu o skalnatý břeh. Znovu ho vyhledala pohledem. Nemohla si pomoct, ale v koutku duše pociťovala při pohledu na něj úlevu. Samozřejmě mohl za to, že se ocitla v této situaci. Jenomže kdyby ho nechala utopit, musela by Růžové bouři čelit sama. V tom šílenství, které se kolem ní dělo, to byla nejlepší volba. A určitě ještě bude mít příležitost se ho zbavit. Každý musí někdy spát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Devět dní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.