Zasnoubena se smrtí

Jana Vrzalová

Na motivy příběhu Ireny Bernáškové,
první české ženy popravené nacisty
a jejího otce, významného českého grafika Vojtěcha Preissiga

JOTA / 2017

Kniha byla vydána za finančního přispění Literárního grantu Dilia.

Copyright © Jana Vrzalová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-224-9

ISBN mobi 978-80-7565-225-6

Poděkování

Touto cestou děkuji mému kolegovi a kamarádovi, zkušenému autorovi literatury faktu a detektivek Romanu Cílkovi za rady, které mi nezištně poskytl a tím mi dodal odvahu pustit se do zpracování pohnutého života výjimečné ženy Ireny Bernáškové, rozené Preissigové.

Můj vděk patří i mé někdejší paní profesorce dějepisu na Akademickém gymnáziu v Praze, ve Štěpánské ulici, PhDr. Janě Volfové, která v nás, svých studentech, skvělým výkladem nejen dokázala podnítit a udržet zájem o poznání historie, ale také nás v dobách nastupující normalizace učila samostatně uvažovat, vyhodnocovat fakta a z námi vyhledaných zjištění činit vlastní závěry.

Za vstřícnost a porozumění rovněž děkuji paní profesorce PhDr. Anně Houskové, CSc., která jménem rodiny dala souhlas ke zveřejnění rodinných fotografií Ireny Bernáškové, které jsou uloženy v Archivu Památníku Terezín. V roce 1996 je APT darovala její maminka Olga Housková.

Jana Vrzalová

Nakladatelství JOTA děkuje Památníku Terezín – Archivu bezpečnostních složek, Vojenskému ústřednímu archivu, Vojenskému historickému archivu, Vojenskému historickému ústavu a Kanceláři prezidenta republiky za bezplatné poskytnutí snímků, plakátů a další dokumentace zařazené do obrazové přílohy. Za spolupráci na přípravě knihy děkujeme Ústavu pro studium totalitních režimů, Úřadu městské části Praha 4, Atomovému krytu 10 – Z a Petru Kourovi.

motto

„Chceš-li, a ty chceš,

za to se modlíš,

aby zem byla tvá,

po které chodíš.“

Sudičky a hákový kříž

Smrti!

Snoubenko věrná!

Vím, už se tě nezbavím. Příliš dlouho jsem s tebou koketovala. Příliš dlouho jsem tě pokoušela a laškovala s tebou.

Příliš, až příliš dlouho jsem tě ujišťovala, že patřím pouze tobě.

Sotva se mne vzdáš v tuto noční hodinu, která je naší nocí předsvatební. Sotva dovolíš, abych podala ruku životu.

Nebudu se doprošovat, aby ses nade mnou slitovala.

Ne, nemusíš se dokonce ani bát, že ti uteču. Není jak a není kam.

Čtyři holé stěny, tvrdá pryčna, stůl a židle. Jinak nic. A nebo možná stíny těch, kteří tu byli před mnou. I oni čekali, stejně jako já teď, až se otevřou dveře a ty si pro ně přijdeš.

Kroky po schodišti času se zrychlují. Za pár hodin bude svítat. Jen málo, jen docela maloučko zbývá, abych ještě jednou, naposledy, pohlédla do očí životu a dala mu sbohem.

***

Píše se 7. únor 1904.

Nad Prahou se převalují hustá mračna. Nevlídná meluzína o sobě dává nepříjemně vědět. Neodbytně dotírá na chodce, zalézá jim do zimníků, osahává prsty rukou hluboko zabořených do kapes.

Jsou to přesně ty chvíle, kdy si člověk říká, že v teple domova u vyhřátých kamen by mu bylo nejlépe. Do té sloty se rozhodl na svět vstoupit nový život. Za okny bytu činžovního domu v Lužické ulici na Vinohradech se tatínek Vojtěch těší na příchod vytouženého syna. Má povznesenou náladu. Bude mít následníka. Pokračovatele rodu. Dalšího Preissiga. Vojtěcha, jako on.

Otec a syn. Jak krásně to zní! Rozpálen dychtivostí, s níž po zimě vítáme jaro, křižuje pokojem sem a tam jako parník na rozbouřených vlnách.

Náhle se od stěn odrazil křik novorozeněte a dolétl k otcovým uším. Ani plískanice nemůže pokazit obrovskou radost, která silou zrození prozářila celičký byt.

Mám syna, poskočí si nadnášen štěstím Vojtěch Preissig.

Prvotní nadšení vystřídá chvilkové zklamání. Nedá však na sobě nic znát. Mlčky svou porodem vyčerpanou ženu Irenu, která mu právě darovala dceru, už druhou, láskyplně pohladí po tváři.

Hlavně, že jsou obě v pořádku!

Rodička tiše leží na posteli a unaveným pohledem pozoruje porodní bábu, jak myje dítě.

„Holčička,“ zašeptá muži.

„Já vím, aspoň bude mít Vojtka kamarádku.“

„Chtěl jsi chlapce, viď?“

Místo odpovědi jí na peřinu položí kytičku fialek. Vzácných, skleníkových. Bůhví, kdy a kde je stihl koupit. V mžiku provoněly celý pokoj.

Chumelenice za okny neustává.

Muž opatrně přisedá na okraj postele a uchopí ženiny ruce. Něžně je hladí. Jak jen jsou drobné, sladké, křehké.

A hlavou mu táhne celičký jeho život.

Dal se na trnitou dráhu umělce, třebaže věděl, že kumštýřův chléb je pohříchu nejistý. Byl vděčný otci, že mu nespílal, že mu nekladl překážky, aby mu v touze jít za svým snem zabránil.

Mladý Vojtěch chtěl poznávat, chtěl pochopit svět, chtěl najít pevné pouto mezi rozumem a imaginací.

V myšlenkách se vrací do Paříže, do Muchova ateliéru, kde slavného Čecha navštěvovaly světoznámé osobnosti, mezi nimi i Sarah Bernhardtová. Jako by to bylo teď, vidí mistra kráčet pařížským bulvárem St. Michel. Vyvolával nefalšované pozdvižení. Auta zastavovala, lidé mu tleskali. Chtěli si s ním podávat ruce, děkovat mu. Upřímný obdiv a úcta, které mu Pařížané vzdávali, nebraly konce.

Muchův ateliér byl na přelomu 19. a 20. století centrem společenského života. Sem, mezi svým způsobem vyvolené, měl najednou přístup i on, Vojtěch Preissig, začínající umělec. Moc dobře si uvědomoval, jak obrovské cti se mu dostává. Neopakovatelnou příležitost dychtivě, s vervou mládí chytil za pačesy.

Učí se u světově proslulého krajana. Jako houba do sebe vstřebává všechny nové poznatky.

Žádostivě, snad z obavy, aby mu něco neuteklo, studuje grafické techniky u Emila Delauna. Bezbřehá touha po vědění jej žene do dřevoryteckých dílen Augusta Schmida, přiměje jej zkoumat japonské dřevoryty a historické tisky.

Vojtěch se činí. Pátrá po souvislostech mezi člověkem a přírodou, snaží se proniknout do tajů vesmíru. Jako magnet jej přitahují kosmické záležitosti. Ve všem hledá smysl a řád, protože také umění je řád. Cítí, že určitý řád potřebuje i člověk. Jinak by přece jeho život neměl smysl. Současně však potřebuje svobodu. Rozlet pro své tvůrčí nápady. Tak to vnímá. Tak jedná.

Z myšlenek jej vytrhl lehký záchvěv ženiných prstů. Upřel pohled na její laskavou tvář a celým tělem mu jako blesk prolétl obrovský pocit štěstí a lásky, jímž se léta vzájemně obdarovávají.

„Irenko, děkuji ti!“

Víc dodávat nemusel. Věděl, že mu rozumí. Už dávno byli jedna duše, jedno tělo.

Počastovala jej tím svým motýlím úsměvem. Tak manželčin charakteristický rys přijímá. Připomíná třepotavý let motýla. Tolik se podobá kráse a lehkosti jeho křídel.

Nikdy ho nezachytím, povzdechl si. Je pokaždé jiný a přece stejný.

Kéž by Irenka byla po mamince! Kéž by měla ten její úsměv!

Holčička tiše leží v prádelním košíku, obšitém nabíraným růžovým saténem a paličkovanou krajkou.

Táta Vojtěch přivedl prvorozenou Vojtěšku, aby se na sestřičku podívala. Ani nedutá. Rozpačitě, jako by nevěděla, co má dělat, chvíli přešlapuje na místě a pak nesměle přistoupí k posteli.

„Vojtěško, dceruško, máš sestřičku,“ pohladí ji maminka po hebkém líčku.

Vojtěška ji políbí, ale o tvorečka v košíku stěží očkem zavadí.

Nezajímá ji. Sotva dvouletému dítěti je lhostejný. Nechápe, proč jsou rodiče tak šťastní. Co na tom uzlíčku vidí? Panenka je přece mnohem lepší. Půjde si s ní hrát. Bude to zábavnější než mrně, které se tu zčistajasna bůhví odkud zjevilo.

Jak je krásná a něžná, skloní se později nad spící holčičkou šťastný otec. Vtom jej něco napadne. Odběhne k psacímu stolu, popadne skicář a tužku a ve chvilce črtá obrázek, osudový. V okamžiku blaženosti nemůže tušit, že jím předznamenává osud nemluvněte.

Ruka vedena Múzou nad kolébkou novorozeněte vztyčuje vlající prapor s dvouocasým lvem. Vojtěch Preissig pohlédne na své dílko inspirované náhlým vnuknutím a vzápětí dokreslí symbolickou postavu génia národa s vavřínovou ratolestí. Kolébku obkroužily tři sudičky: Svoboda, Bratrství a Moudrost.

Zastavila by ho Múza, kdyby věděla, že své druhorozené právě vytyčil cestu, po níž se bez váhání vydá? Zarazil by se v tvůrčím zápalu, kdyby mohl vidět do budoucna a věděl, co ji čeká? Snad. Možná. Bůh suď!

Prozřetelnost zarytě mlčí.

Nikdo, ani on nevidí tři siluety stojící nad holčičkou. Jiné tři sudičky. Kruté, nemilosrdné. Místo vavřínové ratolesti mají zkřížené hnáty a smrtihlava. Na jejich praporu je znak, který svět prozatím nezná. Jen historici studující staré pohanské runy. Jednou bude vlát i nad hradem českých králů – hákový kříž.

Mrně spí spánkem spravedlivých. O světě, do něhož právě přišlo, neví nic. Zhola nic.

Neví, že dostalo hned tři jména – Irena Vlasta Markéta.

Neví, že mu budou říkat docela prostě. Inka.

***

Po životě chňapla jako mladý vlčák. Dravě a bez zábran. Pevně se do něj zakousla a jako každé štěně, i to lidské, si ho nedá vzít. Je přece její. S vervou a vytrvalostí se do něj hrne, aby na vlastní kůži zjistila, jak funguje.

Je zvídavá. Všechno zkoumá. Na všechno má vlastní názor a nebojí se ho dát najevo. Co na tom, že občas jí život uštědří pořádný políček?! I to je součást výchovné lekce. I tak se přece získávají zkušenosti. Když narazí, nestěžuje si. Nenaříká. Plnými doušky, až k zalknutí, hltá bezstarostné dětství.

Třebaže si Vojtěch Preissig ve skrytu duše přál syna, nahlas to nikdy nepřiznal. Z lásky k ženě, z lásky k dítěti. Dost často, možná si to ani neuvědomoval, však k Ince jako ke klukovi přistupoval. Miloval ji celým srdcem, ale když upadla, nepolitoval ji. Neukryl v bezpečí otcovské náruče, aby se z bolesti vyplakala. Klukům se to přece nedělá! Ti musejí mít kuráž.

„Nic se neděje. To přejde. Buď statečná,“ chlácholí ji, když spadne z tříkolky nebo zakopne o obrubník a ukazuje čerstvě naběhlou bouli na čele či sedřený loket.

„Vydrž! Doma to ošetříme.“

Tatínkův uklidňující tón působí jako balzám na všechny strázně. V drobné holčině pozvolna a nenásilně formuje a posiluje pevnou vůli i vědomí, že když člověk opravdu chce, pak zvládne i nemožné. Pořádná dávka tvrdohlavosti zděděná po otci, jí v tom vydatně pomáhá.

Na svůj věk nebývale vnímavé dítě brzo pochopilo, co se od něj očekává.

Ince ještě nebyly ani dva roky, když si ošklivě rozbila koleno. Přišla za maminkou a ukazovala punčošku nasáklou krví.

„Inka patla a nepatala.“

Vyděšené mámě nějakou chvíli trvalo, než jí došlo, co to dcerka žvatlá.

„Inka spadla a neplakala.“

„Je jako kluk,“ obrátila se na manžela.

„Já vím,“ prohodil a v očích mu zablikala šibalská světýlka.

Má-li z chlapce vyrůst čestný muž, musí se umět postavit pravdě čelem. Skuhrat, podvádět a lhát není chlapské. Nehodí se to ani pro slušně vychovanou dívku.

V rodině Preissigů lze prominout ledacos. Co se však neodpouští, je lež. Holčičky jsou od malička vedeny k pravdomluvnosti. Vědí, že když se přiznají k tomu co provedly, maminka s tatínkem vždycky najdou cestu, jak prohřešek odčinit.

***

Inka si přišoupla židli k otevřenému oknu a vylezla na ni. Musí zjistit, proč se ulicí rozléhá takový ryk a výskot. Kluci honí hadrovou mičudu. O kousek dál se hašteří dívenky a přetahují se o jakési podivně tvarované dřívko.

„Půjč mi panenku. Já si chci hrát také,“ překřikují jedna druhou.

To je zvláštní panenka, pomyslí si Inka. Takovou jsem ještě neviděla. Seskočí ze stoličky a běží do dětského pokoje. Popadne medvídka a šup s ním ven mezi rozdováděnou drobotinu.

Děti na okamžik překvapením ztichnou, než se začnou přetahovat. O méďu. Komu bude patřit? Každý z toho chumlu se po něm sápe, chce ho jen pro sebe. Plyšák je však pouze jeden.

Inka sedí v okně a pozoruje mumraj pod sebou.

My chceme také, překřikuje se drobotina a natahuje ručky k oknu, v němž Inka trůní. V mžiku se sešoupne dolů a opět zmizí v pokojíčku. Na ulici letí další hračka. A tak to jde dokola, až je dětský pokoj prázdný. Snad se dostalo na všechny malé řvouny.

„Inko, pojď sem.“

Maminčin přísný hlas ji přiměl slézt z okna.

„Kde jsou všechny hračky?“

„Děti nemají, děti žíkaly, my taky chceme. Puc nám to, já jsem pucila, já jsem hodila,“ odpověděla po pravdě Inka a upřela na maminku bezelstné oči.

„Správně, že ses přiznala. Máš dobré srdíčko, když jsi děti počastovala hračkami,“ pohladila ji maminka po hlavičce.

„Jenomže ony vám je už nikdy nevrátí a tatínek nové nekoupí. Nemáme peníze.“

„Aci,“ pohodí vzdorovitě kudrnatou hlavou Inka.

Rodiče jsou zvyklí, že co se řekne, to také platí. Na výjimky se nehraje. A tak vedou i své dcerky. Nové hračky opravdu nepořídí. Holčičky se ani nepokoušejí vytáhnout na tatínka zbraně, které co svět světem stojí ovládají snad všechna děvčátka. Brnkat na slabou strunku otcovského srdce. Žadonit, pohladit i slzičku ukápnout. Už jsou natolik chápavé, aby věděly, že by stejně nepochodily. Poradí si tedy po svém.

Dětská fantazie je bezbřehá a po čertech bujná. Když si takový malý tvoreček umane, ocitne se v království, než bys řekl švec. Obyčejnou kuchyň přetaví na sluj, v níž se kurážně utká s drakem a vysvobodí princeznu.

Holčičky, vedeny vlastní představivostí, si hračky vyrobily samy. Na hromádku snesly různé hadříky a kousky oděvů a hle, najednou před nimi stál pan král s královnou po boku. U nohou se jim usadil malý princ s princeznou. Prostě nastrojily židle a stůl.

Rodiče je po očku pozorují. Panečku, máme to ale vynalézavé děti! Tatínek Preissig se dme pýchou. Jako kumštýř tvůrčí zápal svých dcer dokáže náležitě ocenit. Ostatně, mají z čeho čerpat. Když jsou hodné, bere je maminka za odměnu do jeho ateliéru. To je pro Inku i pro starší sestru Vojtěšku opravdové dobrodružství. Pokaždé vstupují tiše jako do svatyně. Všechno je přitahuje. Rozpracované obrazy, opojná vůně pestrých barev… Rády by si sáhly na roztodivné předměty, které tatínek k práci používá. Jen tak zlehounka, prstíkem.

Mohou do ateliéru. Není zakázaným územím. Vědí však, že tamtěch lehkých kovových desek, jejichž účel jim zatím zůstává skryt, se dotknout nesmějí. Hrát si mohou jen s tím, co je povolené.

Proč ale právě to nejvíc zapovězené tak láká? Proč jako magnet přitahuje oči dítěte? Proč se k němu všetečná ručička vedená tajemnou neviditelnou silou natahuje? Proč jen jej ta síla tolik pokouší?

„Na desky se nesmí sahat, Inko,“ zvedne varovně hlas Vojtěch Preissig.

Ví, že dcerka je velice zvídavá. Někdy až přespříliš. Je mu jasné, že v nestřeženém okamžiku by se desek mohla dotknout a umazat je.

Drobný prstík zůstane viset těsně nad naleštěnou plochou.

„Pojď sem. Vidíš, jsou jako zrcadlo. Jsem grafik. Tyhle desky potřebuji pro svou práci. Některé mám z mědi, jiné ze zinku.“

„To kreslíš přímo na ně?“ táže se zaskočená Inka. Malovat na papír, to ano, ale na kov? Dětská hlavička tomu nerozumí.

„Nejdříve desku celou překryji materiálem, který vypadá jako voskový papír. Do něj grafickou jehlou vytvořím kresbu tak, aby jehla pronikla až na kov. Ty maluješ pastelkami a já zase leptám kyselinou.“

Holčička se zamyslí. Potřebuje vstřebat, co jí tatínek říká. Kreslit kyselinou? Je to divné a pro takového špunta obtížně pochopitelné.

„A co děláš potom?“

„Pak desku položím do roztoku kyseliny. Ta odhalený kov leptá. Po vyleptání kryt odstraním a destičku pokryji tiskařskou barvou. Tisknu na navlhčený papír na hlubotiskovém tiskařském lisu.“

Dívenka pozorně naslouchá. Třebaže zdaleka ne všemu rozumí, snaží se si otcova slova vštípit do paměti. Snad Prozřetelnost ji k tomu nutí. Přijde doba, kdy se jí tatínkem předávané vědomosti o různých grafických technikách budou hodit.

Inka se občas umaže barvami. Skvrny na šatičkách nemilosrdně prozradí, že zvědavost zase byla silnější než obava, co se stane, když zákaz poruší.

Maminka lamentuje, kdo má ty barevné stopy zase prát a zda vůbec půjdou dolů? Tatínek jen varovně zvedá ukazováček. Nekřičí. Vezme staré tuby, malé palety a papír a usadí dcerky v koutku na divan.

„Malujte. Ukažte, co umíte,“ vyzve je.

Jednoduchý lék na neplechy. Dítě zaměstnat. Zaujmout. Dovolit popustit uzdu fantazii.

Holčičky zmlknou, tatínek potřebuje k práci klid. Chopí se štětců a tvoří. Ateliér se tak postupně stává i jejich druhým domovem, v němž mohou naplno projevit, co se v nich ukrývá.

Draví ptáci se také nevzdávají

Jednou se o něm bude psát jako o zakladateli české grafiky, teď shání peníze na živobytí. Bída s nouzí se ho drží jako věrné družky, ač pracuje do úmoru.

Preissig je umělec se vším všudy. Umí popustit uzdu představivosti, dokáže experimentovat. Nebojí se své poznatky uplatnit v tvorbě. Bohémský rozlet je mu vlastní. Ví, že myšlenka se někdy nevtěsná do slov a že je snazší ji namalovat.

Jenomže je také manžel, táta. Uvědomuje si zodpovědnost, jakou na sebe vzal, když si založil rodinu. Rozhodně před ní nemíní uhnout. Konec konců není zvyklý před překážkami zbaběle utíkat.

Jako zaměstnanec České slévárny písma a později tiskárny E. Grégr, L. Grund a Dělnické tiskárny však na rozhazování nemá. Obdivuje svou ženu, jak dokáže hospodařit s tím, co vydělá. Ještě se nestalo, že by trpěli hladem, neměli co na sebe. Uskrovnit se v něčem však musejí. Ale tak je to přece v každé rodině, kde jsou malé děti.

Vzpomene si na Paříž. Panečku, to byly časy! Nespoután finančními starostmi se mohl věnovat sám sobě. Vlastnímu vzdělávání. Mohl jít za svým snem stát se umělcem, na něhož by jeho vlast byla hrdá.

Touží něco udělat pro národ, pro vlast. Chce světu ukázat, že také u nás v Čechách máme šikovné a nápadité lidi, kteří se hned tak něčeho nezaleknou. Tuto vidinu si ničím a nikým nehodlá nechat vzít. Člověk přece nějaký sen, jasný cíl potřebuje, aby jeho život měl smysl. A stejně tak potřebuje víru. Nemusí se hlásit k žádné církvi, nemusí věřit v boha, ale to ještě neznamená, že je bezvěrec. Někdy je tou vírou nejsilnější důvěra v sílu myšlenky, v sebe sama. A Vojtěch Preissig si věří.

Mnohokrát alespoň v duchu děkoval svému otci Eduardovi za vstřícnost. Byl mu vděčný za jeho nezlomné přesvědčení, že si zvolil správně, že ho syn nezklame. Nikdy, ani na minutu nelitoval, že Vojta studoval umění.

Otcovská víra v synovy schopnosti, v jeho talent se mu vrátila v podobě radosti, jakou jen děti dokážou přinést svým rodičům.

„Tatínku, to jsou mé obrázky,“ položil před něj na stůl ilustrace Tyrolských elegií Karla Havlíčka Borovského.

„Vojto, chlapče, drahý...“ Hlas se mu rozkymácel.

Víc v tu chvíli ze sebe starý pán nedokázal dostat. Stěží zadržoval slzy deroucí se mu do očí.

Tohle je práce našeho Vojty. Studenta. Co teprve dokáže, až se všemu naučí!? Byl šťastný a na syna pyšný. Co na tom, že první ilustrovanou knížku musel podepsat pseudonymem – Jaroslav Orlov.

Mladý orel rozepjal křídla a vylétl za svým snem.

Plyne sedmý rok dvacátého století. Vojtka s Inkou dostávají sestřičku Yvonu.

Radost nad novým přírůstkem do rodiny kalí strach, zda se trojnásobná maminka po porodu zotaví. Holčička jí dala zabrat, než přišla na svět.

Matka chřadne před očima. Je bledá až průsvitná. A přitom tak silná. Třebaže churaví, bůhví kde v sobě nachází sílu manžela povzbuzovat. Nechce, aby klesal na duchu jen proto, že se pořád trápí existenčními starostmi.

Je skálopevně přesvědčena, že se jednoho dne prosadí jako umělec a začne sklízet zasloužené ovoce svého úsilí a vytrvalosti.

„Posaď se ke mně,“ prosí manžela laskavým hlasem. Očima obejme jeho tvář a s rozhodností, kterou by člověk v drobném těle sotva čekal, pronese:

„Vojtěchu, věř si!“

Její lakonické povzbuzení na něj působí podobně jako polnice vyzývající vojsko k útoku.

Ne, nevzdá se!

Draví ptáci se také nevzdávají. Ozval se v něm někdejší Jaroslav Orlov.

„Irenko, jsem tak rád, že tě mám. Ty jsi má jistota. Můj přístav. Můj domov.“

Nestydí si říct nahlas, co tryská ze srdce.

Na okamžik zažene chmury, které se mu jako bouřková mračna derou do mysli. Připomínají trampoty, které má se svým grafickým ateliérem.

***

Blíží se zlá zima.

Kalendář se přehoupl do roku 1909.

V Praze nelítostně řádí chřipka. Postihne i Preissigovy děti. Nejvíce Inku. Dostaví se komplikace, těžký zápal plic. Plicní sklípky zalil hlen a horečka nebezpečně stoupá. Teploměr ukazuje čtyřicítku.

„Nevím, nevím, jak si s tím dětský organismus poradí. Musel by se stát zázrak.“

Starému rodinnému lékaři se krutá pravda neříká snadno. Ale lhát a dávat falešné naděje také nemůže.

Nebylo by to poctivé.

Spondeo ac polliceor.

Přísahám a slibuji.

Ví, že je vázán slibem, který skládal v den promoce. Pokusí se tedy o nemožné. Dítě uzdravit.

Jak malicherné se rodičům najednou jeví jejich existenční potíže. Před dceřiným soubojem se smrtí neznamenají vůbec nic. Bojí se, moc se o ni bojí. Prosí zubatou, aby jim holčičku nebrala. Ne, ještě ne. Vždyť je tak malá. Nepoznala dosud život v jeho plné kráse. Ve skrytu duše doufají, že se nevzdá, že se s nebezpečnou nemocí bude rvát. Vkládají důvěru v Inčinu tvrdohlavost, v její bojovnost.

Život přece musí zvítězit!

Ne, hrana jejich maličké nezvoní. Zatím ne.

Další záchvat kašle roztřásl vyhublým tělíčkem. Silnější a delší než všechny předchozí.

Teta Bohumíra se snaží Ince dát lék. Zesláblé dítě máchá ručkama a brání se. Lžička v tetině ruce náhle vyletí do vzduchu a vzápětí padne na zem. Sirup se rozprskne po koberci.

„Božínku, ona snad umře,“ zoufá si žena a bezmocně hledí na Inku dávící se kašlem, který drásá uši i srdce.

Kyvadlo života buší na bránu smrti.

Holčička zvrátí hlavičku. Zalapá po dechu. Vytřeští oči zoufale prosící o pomoc. Prudce se předkloní, rozevře ústa, z nichž vylétne obrovský chuchvalec hlenu a vyčerpaně padne na polštář.

Na okamžik jako by přestala dýchat. Teta opatrně skloní hlavu k rýsujícímu se žebroví hrudníčku a tiše naslouchá.

Srdce bije. Ještě pořád bije. Slabě, ale přece dává vědět, že život Inčino tělíčko nemíní opustit. Je stejně umíněný jako ona.

Teta jemně setře krůpěje potu z čela dítěte, které klidně usnulo. Jakoby také její jméno mělo léčivý účinek. Bohumíra. Mír najednou zavládl i v dětském organismu.

„Má dobrý kořínek, to je zázrak,“ kroutil druhý den udiveně hlavou lékař.

Celou zimu nesmějí děti ven.

***

Vojtěch Preissig se zahledí na trojlístek na gauči. Vedle Inky a Vojtky sedí nejmladší Yvona.

Jsou to nejdražší, co mám. Musím je uživit. Musím jim dopřát dobré vzdělání, aby se jednou mohly vydat vlastní cestou.

Urputně přemítá, proč se mu nedaří. Proč právě jemu, který se nebojí experimentovat, který se nebojí vyhledávat nové tvůrčí cesty?

Cožpak se nic nenaučil?! Proč měl v zemi galského kohouta úspěch a doma tak často naráží na neporozumění?

V zaťatých pěstech drtí bezmocnost, zatímco vzpomínky uhánějí dozadu a nechávají za sebou další PROČ?.

Otázky ho nenechávají v klidu. Snaží se soustředit, uklidnit rozbouřený tok myšlenek a najít v nich klíč k pochopení současné neradostné situace.

Sladká Francie. Byly to tenkrát krásné časy plné naděje i úspěchů. Výtvarně přispíval do pařížských časopisů L’art décorativ a L’assiettede Beure, pro něž vytvořil cykly karikatur z francouzského prostředí. Nazval je Joies du Faunier a Le Paysan.

Po návratu do Prahy nastoupil do zaměstnání v České slévárně písma. Pustil se do grafických a výtvarných úprav tiskovin, do knižní grafiky. Bez úspěchu se také pokouší navrhnout nová písma. Jeho dlouhodobým cílem zůstává zkrášlení české knihy. Nechce, aby byla pouhým průmyslovým výrobkem. Touží z ní stvořit jednotně sladěný výtvarný celek.

„Vojtěchu, zase se trápíš,“ ženin hlas pohladil rozjitřenou duši.

Otočí se a láskyplně se na ni podívá.

„Je mi s tebou dobře.“

Nechce přiznat, co prožívá. Nechce manželce přidělávat starosti.

Kdoví proč, snad to způsobil ten její jemný úsměv, náhle mu před očima křídly zamávali svatojánští broučci.

Byla to krásná práce a také výzva. Pro nejmenší čtenáře není snadné ilustrovat. Umějí být až nepříjemně kritičtí a upřímní.

Proč si to nepřiznat. Potěšilo ho, když se právě na něj obrátili s žádostí, aby Karafiátovu knížku upravil a ilustroval. V roce 1903 šlo o vůbec první ilustrované vydání.

Vazba, typografická úprava a ilustrace. Nádherná trojkombinace, splňující všechny požadavky na půvabně vypravenou secesní knihu.

Pořádně se tenkrát zapotil. Kromě nevšedních černobílých celostránkových ilustrací si doslova pohrál také s výzdobou záhlaví každé kapitoly. Děti přece musejí dostat jen to nejlepší.

Hezkou knížku vždy pokládal za nejkrásnější dárek. Přál si, aby Broučci malé i velké upoutali na první pohled. A tak text každé strany orámoval lištami se stylizovanými rostlinnými motivy. Co stránka, to originál.

Co když za mou současnou neutěšenou situací stojí mé neotřelé přístupy? Myšlenka jej nelítostně bodla. Popichovala jako šídlo. Cožpak mohl jednat jinak? Ne!, opáčil sám sobě.

Svým založením byl prostě takový. Nedokázal se spokojit pouze s vžitými přístupy, vypracovanými generacemi umělců před ním. Ctil tradice, to ano, vážil si těch, kteří něco dokázali, ale také měl neustálé nutkání experimentovat, vymýšlet něco nového, zdokonalovat…

A nemá to tak být? Nemá snad žák překonat učitele, aby vývoj kráčel dopředu?

Nepotrpěl si na přebujelost. Pořád hledal nové tvůrčí způsoby, vztah mezi plochou a linií. Citlivě zachycoval krásu a křehkost přírody. Nechal se jí inspirovat. Vést. Uvědomoval si, že není nic dokonalejšího než to, co vytvořila sama příroda. Rostliny, zvířata, lesy a hory, potůčky a jezera…

Jeho žena si nedělá iluze. Ví, že manželovo postavení v uměleckém světě je svízelné. Zná českou mentalitu. Je jí jasné, že ve stojatých vodách zkostnatělého myšlení se novotám daří pohříchu těžko. Nenechává se však zviklat. Skálopevně věří ve Vojtěchův úspěch. Povzbuzuje ho. Instinkt jí velí nedovolit, aby pochybnosti, které milovaným mužem zmítaly, nad ním zvítězily.

„Vojto, bojuj!“ zavelí.

„Za sebe i za umění. Víš, co se u nás v Čechách říká? Doma nikdo není prorokem. Jednou se to určitě změní. Cítím to, vím to!“

Moc dobře manžela zná. Nejednou zažila, jak se umí bránit, je-li přesvědčen o své pravdě.

A Vojtěch Preissig vzdoruje. Malosti a lstivosti, pokrytectví, závisti, neporozumění, lži i nepravdě. Jeho čistý duch lež bytostně nesnáší. Bouří se proti ní. Staví se jí na odpor.

„Lež, každá lež je zločin,“ prohlašuje zarputile.

„Jako taková se stává nástrojem dalších zločinů.“

Kdyby jen v tu chvíli tušil, jak velkých zločinů…

***

Holčičky trůní na gauči v ateliéru a kreslí, ponořeny do světa dětské fantazie. Nemají nejmenší tušení, co se tatínkovi honí hlavou. Jak by mohly. Jsou ještě příliš malé. Starostem dospělých zatím nerozumějí. S jistotou však vědí, že všechny tři má stejně rád.

Udělal by pro ně snad nemožné, jen aby byly šťastné. Ani nefalšovaná otcovská láska mu však nebrání, aby je vedl přísně, podle přesně stanovených pravidel, z nichž to první znělo jednat tak, abych se každé ráno mohl podívat do zrcadla a říct si: jednáš, jak nejlépe umíš, ale vždy čestně.

„Už tě zase sžírají pochybnosti. Vidím to na tobě. Pochop už konečně, že jsou věci, které prostě sám změnit nedokážeš!“

Manželčin hlas jej vytrhl ze zadumání.

„Ireno, jsem ti moc vděčný, žes mi nikdy ani slůvkem nevyčetla mé rozhodnutí otevřít si vlastní grafický ateliér.“

Vojtěch Preissig si moc dobře uvědomoval, že mohla kdykoliv začít lamentovat a předhazovat mu jeho krok, který se mu nyní zdál po čertech nerozumný. Měla by na to právo především jako matka jejich tří dětí. Jako ochránkyně rodinného krbu a jeho klidu.

Bylo mu jasné, že musí počítat každou korunu, že musí pečlivě zvažovat každé vydání. Obdivoval ji, jak všechno zvládala, takže holčičky zatím nouzi nepocítily. Byť na rozhazování nebylo!

Když si ateliér v pražské Chodské ulici roku 1905 otevíral, měl velké plány a cíle. Toužil shromažďovat a zveřejňovat díla nejlepších českých grafiků – Kupky, Jiránka, Švabinského, Strettiho.

Chtěl sjednotit autory okolo časopisu Česká grafika a pozvednout tak grafiku na úroveň jiných odvětví výtvarného umění.

Proč jen mi to nevyšlo? Kde jsem udělal chybu? Proč upřímně myšlený pokus v české umělecké obci nenašel odezvu? Marně si tím lámal hlavu.

***

Zatímco vlast Vojtěcha Preissiga přijala problematicky, s velkým ohlasem o rok později v New Yorku vydal soubor dvaceti volných grafických listů. Jakousi mapu barevných leptů pod názvem Coloured Etchings. Snad si ani tehdy neuvědomoval, že většina prací obsažených v tomto souboru je tím nejlepším, co kdy v grafice vytvořil.

Ince byly tři roky, když slavil jeden z mála uměleckých triumfů. Na výstavách v Praze a ve Vídni veřejnosti nabídl na pět desítek grafických listů. V témže roce vydal také velmi dobře výtvarně i obsahově zpracované dílo. Barevný lept a barevnou rytinu. Mohl být sám se sebou spokojený. Pochvalně se o něm vyjádřil dokonce i F. X. Šalda.

„Barevný lept a barevná rytina, knížka milého Vojtěcha Preissiga, dlouho oznamovaná, vyšla konečně nákladem České grafiky a nijak mne nezklamala. Třebas výprava byla proti původnímu plánu pozměněna (nestačily na něj prostředky subskripcí získané), i tak jest kniha výtvor lepý a harmonický.“

Publikace představovala souhrn poznatků o grafických technikách, jejich tvorbě a užití, jak je Preissig za léta své praxe poznal a shromáždil.

Pak, byť se snažil sebevíce, se mu smůla začala lepit na paty. Chabou útěchou se mu stalo ocenění, které mu adresoval básník Petr Bezruč, k jehož Slezským písním v roce 1909 vydal ilustrace.

„Mluvíte se mnou, jako byste mne znal...“

Kromě výjimečné moderní typografie kniha překvapila jedinečnou symbiózou ilustrací z Preissigovy dílny s textem.

***

Maminka Irena byla stále zadumanější. Ať počítala jak počítala, pořád jí kolonky má dáti dal nevycházely. Ta příjmová byla stále temnější. Nechtěla manžela zatěžovat svými starostmi, nicméně věděla, že jednoho dne se budou muset rozhodnout, co udělají, aby mohli důstojně žít.

Nepřiznávala mu bezesné noci, kdy se převalovala z boku na bok, kdy se bála usnout, protože ve snech ji strašila vidina žebroty. S obavami hleděla na manželův další pokus vybřednout z existenčních potíží, do nichž se nořili hlouběji a hlouběji. Lekala se každého zvonku u dveří. Bála se, že otevře dveře a za nimi uvidí v jednom šiku seřazené věřitele. V duchu slyšela hlasy žádající peníze, peníze, jen peníze…

Neměla odvahu a možná ani potřebnou sílu, aby v roce 1909 manželovi zabránila vydat se na cestu po Slovácku. Do kraje, který jej přitahoval bohatstvím lidových zvyků a tradic, do kraje, který tamní muzikanti a zpěváci nechávali rozeznít originální a svéráznou hudbou, jež roztancovala každého, kdo se do ní zaposlouchal. I jejího Vojtěcha. Snad doufala, že laskavý duch Slovácka se vtělí do jeho tvorby, osloví laickou i odbornou veřejnost a jejich starosti rázem vymizí.

Místo naplněných nadějí přišla další nečekaná rána.

Vojtěch Preissig sice vytvořil několik samostatných leptů a u Františka Topiče vydal cyklus Slovácko, jenomže jeho trvalé finanční problémy se tím nevyřešily. Naopak, vyhrotily se natolik, že věřitelé nechali provést soudní exekuci ateliéru.

Preissig neumí obchodovat, není podnikatel. Je především umělec, určitým praktickým věcem na hony vzdálený.

Z pocitu zklamání, nepochopení a nerovného boje, z věčné a neukojené touhy vyjít s penězi se odhodlá k ráznému a do jisté míry zoufalému kroku.

„Pojedeme do Ameriky!“ předstoupí jednoho dne před rodinu.

„Mám tam bratra Eduarda. Třeba nám v prvních dnech pomůže.“

Hledí upřeně na ženu a čeká, co odpoví.

„Irenko, dobře víš, že jsem zvyklý se dívat lidem do tváře zpříma. Nikdy jsem ti nic nezakrýval. Opravdu jsme v těžké situaci. Musíme začít znovu! Od nuly!“

Žena chvíli mlčí. Jako by přemítala, jak nejlépe seřadit slova deroucí se na jazyk.

„Všude je chléb o dvou kůrkách,“ odtuší.

Těch několik slůvek rozhodlo.

Cesta do Ameriky

Píše se rok 1910.

Vojtěšce je osm, Ince šest a Yvě tři roky. Od prvního okamžiku, kdy jim rodiče oznámili tu velkou novinu, že se budou stěhovat, se všechny tři těší na dobrodružství, které je čeká. Jsou bezstarostné, jak jen děti umějí být. Nedokážou ještě vnímat nesmírnou tíhu rozhodnutí, jež rodiče museli učinit. Nevědí nic o obavách, které jejich krok podnítily. Pro ně to hlavně bude zábava ukrývající v sobě cosi tajemného a objevného zároveň. Balení a přípravy na dlouhou cestu pojímají jako hru. Ta prohlubující se vráska na maminčině čele a její mumlání, co ještě do zavazadel dát a co už ne, jim přijde docela legrační. To je štráchů kvůli jednomu stěhování!

Vlak uhání k Hamburku. Krajina za okny se holčičkám mihotá před očima a ony se vesele chichotají, jak zábavný je tenhle rozmazaný svět.

Se skřípáním a pištěním kol se souprava zastavuje.

„Hamburg,“ ozývá se z tlampače řečí tvrdší než je zpěvná čeština.

Preissigovi stojí na nástupišti. V dychtivém očekávání věcí příštích se holčičky zvědavě rozhlížejí po nádražním hemžení.

„Hamburg,“ zní z tlampače. Neznámý hlas znovu oznamuje jméno hanzovního města, na něž jsou zdejší obyvatelé náležitě pyšní.

Prý je to brána do světa.

Žádostivě do sebe vpíjejí krásu a vznešenost severského přístavu kypícího zelení a vodními plochami. Není čas na důkladnou prohlídku starého města, v němž v časech dávno minulých kvetly obchody kupců s kávou, kořením či čajem. Rodiče mají naspěch. Nesmějí zmeškat loď.

Konečně ji spatří. Mnohem větší, majestátnější než dosud vídávaly na Vltavě. Pomalu stoupají po můstku vzhůru na palubu.

Jak je asi velké moře, které uvidí poprvé? Zatím o něm jen slyšely. Nedokážou si vůbec představit, kolik je to vody a navíc slané. Je to pravda, že se táhne od obzoru k obzoru, že konce nedohlédneš? Je pravda, že umí být laskavé i zlé, že v sobě ukrývá spoustu krásy i nebezpečí?

Vymydlené, načesané a krásně oblečené, jak jen maminka umí své holčičky vyparádit, vstupují na loď. Kaiser Wilhelm, hlásá zlatý nápis. Nějaký císař je vůbec nezajímá. Je jim úplně jedno, jak se plavidlo jmenuje. Žasnou nad tím podivným domem s malými kajutami. Jsou ohromeny bez ustání čadícími a funícími komíny, stěžni, k jejichž vrcholům sotva dohlédnou, rozlehlou palubou.

Zdá se jim, že jsou na promenádě. Překvapuje je obrovské množství lidí na spodní čtvrté palubě. Mužů, žen i dětí. Nevědí, že jsou to nejnižší třídy pro chudé, kteří prchají před bídou, před hladem, kteří v daleké Americe vidí jedinou naději na spásu. Zatím ještě nemají tušení, že společnosti se dělí na bohaté, chudé a ještě chudší. Na úplné nuzáky, jejichž jediným majetkem jsou zhusta pouze ruce a touha najít aspoň trochu slušně placenou práci.

Zvídavý trojlístek holčiček v bílých pláštích kapitánovi lodi učaroval od první chvíle. Způsobně se chovající děvčátka se zajímají o všechno, co na lodi vidí. Pozorují ostatní cestující. Sledují, co dělají, jak se baví. Oči nemohou spustit z námořníků, kteří pořád něco kutí.

Přitahuje je rozlehlá vrchní paluba, skýtající dech beroucí pohled na moře. Voní jim tak zvláštně, jinak než Vltava, na niž byly od malička zvyklé. Najednou se jim krásná česká řeka v porovnání s oceánem zdá jako potůček. Kde se jen vzalo tolik vody, že konce nedohlédneš?!

Kuchaři v lodní kuchyni vaří pro dospělé. Není to špatné jídlo, leč pro malé pasažéry nevhodné. A tak jim kapitán sám od sebe od prvního dne zařizuje dětskou stravu.

***

Zaoceánský parník vyplul z přístavu. Příď rozráží vzdouvající se vlny, nad nimiž krouží rackové. Jejich pronikavé skřehotání provází cestující hledící k vzdálenému obzoru. Tam někde je nový svět. Vytoužená Amerika, v níž spatřují naději na vysněný lepší život.

Zdá se jim, že Evropa vůči nim není ani trochu vlídná. Starý kontinent nenabízí příležitosti pro důstojnou existenci. Mají pocit, že je pramálo vstřícný k novátorům, k lidem plným všemožných, mnohdy snad i poněkud bláznivých nápadů.

Tam za velkou louží je prý všechno jiné. Práci najde každý, kdo se jí nebojí, kdo může nabídnout šikovné ruce i hlavu nabitou vědomostmi a neotřelými myšlenkami.

S rukama za zády se Vojtěch Preissig zadumaně prochází po palubě. Pomalu, zhluboka vdechuje solí prosycený mořský vzduch a snaží se urovnat myšlenky. Občas se smutkem v očích pohlédne směrem, kde tuší rychle se vzdalující vlast. Hluboko pod sebou, v bezedné hlubině by nejraději utopil vzpomínky na neutěšenou situaci, do níž se dostal a do níž nechtěně stáhl celou rodinu.

Sotva kdy v minulosti by ho napadlo, že jednoho dne opustí vlast. Rád jezdil do ciziny, rád se v jiném, neokoukaném prostředí učil, sbíral nové a nové poznatky a zkušenosti, ale pokaždé s vědomím, že se brzo vrátí domů. Teď však nemá nejmenší představu, co bude za rok, za dva…

Uvidí vůbec ještě někdy domovinu?

Roztrpčení, zklamání i bolest, že ji opouští, mu drásá srdce. Neumí se představit, že se do rodné země možná nikdy nevrátí. Co když nebude cesty zpět?

Navždy v cizí zemi. Navždy odloučen od všeho, co měl doma tak rád. Strašné pomyšlení. Až ho v zádech mrazí a srdce se žalem svírá. Usedá do proutěného křesla a naslouchá uklidňujícímu šumění oceánu. Hlavou se mu honí všelicos.

Pro odvahu a odhodlání vydat se do světa s celou rodinou sáhl do svých nejtajnějších rezerv.

Věděl, že doma není nikdo prorokem. Věděl, že česká malost i závist dokážou úspěšnému člověku pořádně znechutit život. Věděl, že zdar určití lidé nepromíjejí a že je porážka někoho, kdo je lepší než oni, potěší.

Kdoví, možná to byl i důsledek toho, že český národ bezmála tři stovky let trpěl pod cizáckou knutou. Vítězní Habsburkové po bitvě na Bílé hoře českou zem postupně přeměnili v klasickou kolonii s cizí dynastií, cizí ideologií, cizím jazykem, s rezidencí za hranicemi země. České země se pro ně staly pouhopouhou rakouskou provincií na okraji zájmu a nenahraditelný zdroj financí na vedení válek proti Prusku, Turkům, Francii a další potřeby habsburského domu. To se prostě na psychice národa muselo odrazit. Muselo to v jeho duši zanechat hluboký otisk.

Tolik toužil to zvrátit. Přál si lidu vrátit jeho zemi, udělat z něj zase národ hrdý na svou minulost, hodný toho, aby si ve vlastní zemi vládl sám. Věděl, že na prahu svých moderních politických počátků museli Češi tvrdě hájit pouhou svou existenci také proti přívalu velkoněmeckých ambicí. Trápilo ho, že Čeští Němci je nevnímají jako většinu v českých zemích, jako dědice státu zemí Koruny české. Hledí na ně nadřazeně jako na nehodnotnou, v německém moři mizející menšinu, která prý nikdy ani vlastní stát neměla.

Takhle to přece nemůže zůstat, utvrzoval sám sebe. Každý, komu jen trochu záleží na tom, aby Češi zase byli ve své zemi pány, by měl přiložit ruku k dílu. Odmalička takhle vedl i své dcerky.

Najednou se však cítí jako zrádce. Vždyť opouští milovanou vlast. Opouští své blízké, své přátele, svou práci, kterou chtěl tolik prospět rozkvětu české grafiky, českého výtvarného umění. Přepadl ho pocit, že učinil něco zlého. Proboha, trhá pouto dcer s rodnou zemí! Přetíná kořeny, z nichž vyšly. Lze vůbec něco takového odpustit? Připadá si jako ten nejpodlejší člověk, který zavrhl všechno, v co až doposud věřil.

Nezřídka se při pohledu na spící děvčátka ptával, kde vlastně začíná vlast? Je to snad první slůvko máma nebo slabikář či ten neopakovatelný a ničím nezaměnitelný pocit, to vědomí, že tady jsem doma? Tady leží mí předci, kteří mi vlast odkázali, abych ji opečovával stejně, jako to dělali oni přede mnou. Sem patřím, odtud jsem vyšel.

Člověk přece musí znát své kořeny, svou minulost, aby pochopil, odkud a kam kráčí. Dokážu tohle všechno v cizině vštípit dcerám? Podaří se mi zachovat jejich češství?

Naslouchá svému svědomí a stále dokola se obírá pochybnostmi, zda udělal dobře. Lodí přes moře. Do nejistoty z budoucnosti. Co by tomu řekl otec, kdyby věděl, že odjíždí s celou rodinou? Už kvůli němu se musí postarat o to, aby dcery nezapomněly, že jsou Češky, že za oceánem mají vlast, že Hradčany jsou symbolem české státnosti, že…

Do peřejí rozbouřených úvah, snad aby je stočila do jiných vod, tvrdě zasáhla příroda. Dosud poklidná plavba se změnila v hrůzu. Bouře v hurikán. Neuvěřitelná energie zvedala vlny do několikametrových výšek. Kaiser Wilhelm, ta krásná a hrdá loď, se v náručí drtivé síly oceánu zmítala jako skořápka. Nahoru a dolů. Nahoru a dolů.

Nikdo nesměl na palubu. Posádka měla co dělat, aby plavidlo udržela na hladině, aby dokázalo přírodnímu živlu odolávat.

I bezvěrci sepnuli ruce a modlili se Otčenáš. V různých jazycích se z kajut neslo:

Otče náš, jenž jsi na nebesích,

posvěť se jméno tvé,

přijď království tvé,

buď vůle tvá jako v nebi,

tak i na zemi.

Chléb náš vezdejší dejž nám dnes

a odpusť nám naše viny,

jakož i my odpouštíme naším viníkům

a neuveď nás v pokušení,

Snad, aby Všemohoucí modlitbu opravdu vyslyšel, ústa zdůrazňovala:

ale chraň nás od zlého.

Byla v tom jistá symbolika. Chtěli do Nového světa. Sahali po modlitbě z Nového zákona. Prosili nebesa o slitování, o ochranu. Jen ať loď, probůh, vydrží!

Vyděšeným cestujícím se zdálo, že čas se vleče jako po okraj napěchovaný vůz snažící se vyškrábat na strmý kopec. Naslouchali nervy drásajícímu hluku připomínajícímu po kolejích se řítící plně naložený nákladní vlak. Matky uklidňovaly plačící děti a otcové si bezradně zoufali. Cítili se zcela bezmocní. Nevěděli, co dělat.

Inka se zády přimáčkla ke stěně kajuty a zavřela oči. Bojí se. Moc se bojí. Jako sestry, jako rodiče, jako všichni cestující na lodi. Má strach tak veliký jako tenkrát v Korytné, když se ztratila v lese. Ví, táta ji to přece učil, že bázeň, tíseň lze překonat. Jak má ale s těmi hroznými obavami právě teď a právě tady naložit šestiletá holka?

Myslet na něco jiného a hlavně hezkého.

Třebaže se jí s každou vlnou, s každým nárazem lodi do zuřících vod Korytná vzdaluje, Inka se k ní vrací.

Pořád má zavřené oči a z tkáně paměti poslepu vyplétá obraz jejímu srdci tak milé vísky. V duchu vidí malebnou, členitou a lesnatou krajinu, louky a pastviny. Širokou kotlinu Korytnice, sousední údolí potoka Lubná a hřeben mezi nimi. S kamarády se drápe na lesnatá návrší Lipiny a Prašnice. Jejda, poskočilo jí srdce, tatínek tento krásou obdařený kraj tak krásně zvěčnil ve svých obrazech.

Korytná, jak legrační název. Podle pověsti prý pochází od koryta pro napájení dobytka. Chudá obec, v níž se většina lidí živí pastevectvím a zemědělstvím. Rozhodně tu nemají na růžích ustláno. Po staletí musejí bojovat o právo na život, o chléb svůj vezdejší.

Mnohokrát ji postihly tragédie, které její obyvatele stmelovaly, posilovaly jejich charakter. K těm nejhorším patřilo vyplenění obce Bočkajovci v květnu 1605. O bezmála šest desítek let později obec znovu vyplenili a dokonce vypálili i se dvorem Uhři. Těžce ji při průchodu v roce 1805 poničila francouzská vojska. Zkázu za sebou nechala rovněž pruská za dalších jednašedesát let. Poslední z velkých katastrof se udála v roce 1895, kdy za velkého požáru vyhořelo jednadvacet korytňanských usedlostí.

Babička s dědou o tom Ince a jejím sestrám často barvitě vyprávěli. Líčili minulost tak přesvědčivě, jako by všechny pohromy zažili na vlastní kůži. Předávali holčičkám, co sami slyšeli od svých předků, a ti zase od svých…

Rodinná paměť nesmí zakrnět. Je třeba ji neustále zalévat živou vodou, předávat ji z generace na generaci. Inka naslouchá dychtivě a pozorně. Ptá se a představuje si, jak to asi kdysi v Korytné za oněch časů vypadalo.

Ráda ke stařečkům na Uherskobrodsko jezdí na prázdniny. U babičky a dědy v Korytné je vždycky veselo. Jak by ne. Sjíždějí se sem i sestřenice a bratranci. U stolu jich je pořád plno a na zahradě se panečku dá dovádět. Jednou se změní v neproniknutelný prales, jindy se květena a stromy stávají svědky lítých srážek udatných zbrojnošů. Inka je častěji bojujícím rytířem než něžnou princeznou.

Zvláštní. Tahle mrňavá drobná holčina má i mezi staršími dětmi autoritu. Klukům vylepšuje z kůry vyřezané lodičky. Z hadříků na ně šije plachty. Prohání se s nimi po lukách.

Dovede si vymýšlet, má iniciativu. A jde příkladem. I v lumpárnách. Jeminkote, jak se děda rozzlobil, když mu na stěnu čerstvě omítnuté vilky hřebíkem vyryla panáky. Na svůj tvůrčí počin byla náležitě pyšná. Chtěla přece starouškům udělat radost!

Jenomže dědeček místo očekávaného ocenění jejího veledíla lamentoval a hrozil sukovicí.

„Už tě nechci ani vidět, uličnice!“

„Ajci, ajci,“ odsekávala vzdorovitě holčička.

„Já zase pídu. Vy zapomenete a já vám nic nezeknu, nepcipomenu a zase pídu.“

Babička se nezlobí. Babičky se totiž nikdy nezlobí. Časem vytáhlé holce, která už nešišlá, dovolí vylézt na strom a načesat třešně a hrušky. Inka se ráda šplhá do korun, nadšeně přelézá z větve na větev. Jaký je odtamtud krásný pohled na svět. Má pocit, že jí leží u nohou.

S babičkou chodí do lesa na houby. Nad dobrotami, které z nich umí uvařit, se jen sliny sbíhají. Její bramboračka nemá široko daleko konkurenci! A houbová omáčka s knedlíkem… To by jeden i talíř vylízal, kdyby to nebylo neslušné.

Bylo jí pět, když se cestou na houby houfu dětí ztratila. Les šuměl tichou píseň, tu a tam přerušovanou podivnými zvuky. Zprava se ozval uši drásající děsivý skřehot, zleva výskavé zapísknutí, tamhle pod čímsi zapraskala nalomená větev. Oči dítěte, strachem zvětšené jak talířky, marně pátraly po skřítcích, hejkalech, divoženkách.

„Jsou jen zlí lidé, ne hejkalové,“ říkává táta.

Holčička klopýtá přes drny a vypuklé kořeny a pořád dokola si opakuje:

„Jsou jen zlí lidé, ne hejkalové!“

Netuší, jak se vrátila domů.

Nikomu, ani babičce nepřiznala, že se v lese bála a cítila se všemi opuštěná. Strach dokázala překonat. Jako by se už tenkrát sama připravovala na naplnění svého osudu.

***

Po dvou dnech oceán zmlkl. Cestující postupně, pomalu a nedůvěřivě opouštěli kajuty. Přicházeli na palubu nadýchat se čerstvého vzduchu. Ujistit se, že hurikán je opravdu nenávratně pryč.

Po týdnu plavby spatřili pobřeží a ústí řeky Hudson. Připluli do New Yorku. Nejistým krokem, jakoby se jim loď pořád pohupovala pod nohama, sestupovali po můstku na pevnou zem.

Další okamžiky dostaly rychlý spád. Imigrační úředníci, kontrola cestovních dokladů, lékařské vyšetření... I vstřícnost Ameriky má své hranice.

Poznali to také Preissigovi. Konečně dostali zpět pasy a následujícího dne ráno odjíždějí za strýcem do Virginie.

Eduard bratrovu rodinu přijal laskavě. První večer i následující černé hodinky bratři trávili spolu. Dlouho se neviděli a Eduard toho chtěl tolik vědět. Jak vypadá Praha, je pořád tak krásná jako v časech, z nichž mu zůstala v srdci? Co se v ní postavilo nového, čím Pražané žijí. Desítky otázek, desítky Vojtěchových odpovědí.

„Pražská šunka je pořád lahodná, jemňounká, až se na jazyku rozplývá. K ní orosené pivečko z našich českých pivovarů… A k tomu Odkolkův chléb, stejně voňavoučký jako kdysi...“

Eduard při bratrových slovech jen naprázdno žádostivě polyká.

Vojtěch ho laskavě šťouchne pod žebra a začne vyzpěvovat známou píseň Karla Hašlera.

Člověk není na světě živ jen od chleba,

někdy je mu taky kus masa potřeba.

Proto jsme se jářku takhle nastrojil,

od Odkolků holku sobě namluvil.

Já mám holku od Odkolků, ta má oči jako šmolku,

je to holka vzdělaná a je na mě dělaná.

Ve dne spí a večer vstává, v noci těsto zadělává,

zadělává akorát, proto jí mám rád.

To už je na Eduarda, jemuž se tolik stýská po něčem opravdu českém, příliš. A když mu Vojtěch připomene slogan známé pekařské firmy – „Nejchutnější, výživný, vzorně čistě vyráběn!“, popadne jej nutkavá potřeba sbalit svých pět švestek a vrátit se domů do Čech, do Prahy.

Chléb je pro něj symbolem domova. S do křupava vypečenou kůrčičkou. Hlaďoučký, zlatavě hnědý. Stačí ho lehce osolit nebo namazat sádlem, posypat na jemno nakrájenou cibulkou. Božínku, to je dobrota. O takové se Američanům může jen zdát.

Bratři na sebe pohlédnou. Oběma na mysl vytanulo stejné přísloví: Lepší doma krajíc, než v cizině kráva.

„Kdo se nesrovnává s chlebem, nesrovnává se ani s lidmi,“ říkala babička.

Eduard pohledem zavadí o poličku s českými knížkami, na níž čestné místo zaujímala jeho oblíbená od Boženy Němcové.

„Musím se tedy srovnat se zdejšími lidmi a do jisté míry se smířit s tím, že koho chleba jíš, toho píseň zpíváš,“ povzdechne si Vojtěch. Je realista a uvědomuje si, že život v Novém světě nebude vůbec snadný a že se s ním nikdo nebude mazlit.

Amerika nově příchozím doširoka otevřela náruč. Starý kontinent s bohatou minulostí dokázal obohatit zemi, která se sice nemohla pochlubit starobylými památkami, knihami nevyčíslitelné historické hodnoty, ani závratným počtem významných osobností, zato však jako vyschlá houba do sebe vstřebávala vše, co mozky z Evropy nabízely. Ne každému a ne všem však od počátku ukazovala vlídnou tvář.

Preissigův americký sen se v prvních letech nekonal. On, významný grafik, ilustrátor, typograf a malíř musel zpočátku manuálně pracovat v tiskárně, aby vůbec uživil rodinu. Umělecké ambice šly stranou, když šlo o to postarat se o nejbližší. Nevzdával se. V hlavě v duchu probíral plány. Nezdolatelná víra, že jednoho dne je uskuteční a všem v Americe ukáže, co český umělec umí, mu nedovolovala zabřednout do beznaděje.

Doma se šetří s každým centem. Rodina se uskrovňuje, kde se dá. Chleba je všude o dvou kůrkách a vydělat si na něj vlastníma rukama s vidinou tří malých dětí, které je třeba nasytit, člověka svazuje. Orel, který před lety rozpřáhl křídla a odvážně se vydal za svým uměleckým snem, se musí držet při zemi. Vojtěch Preissig myslí na jediné. Jak uživit rodinu?! Nechce být bratrovi na obtíž. Chápe, že také Eduard má svých trablí dost.

Ke starostem, co dát do hrnce, co holčičkám obléknout, za co uhradit elektřinu a co kdyby, nedej bože, potřebovaly lékaře, se přidal maminčin obrovský stesk po domově. Často Irena Preissigová hledí oknem ven kamsi do dáli a vzpomíná na pražské Vinohrady, na Malostranské náměstí... Ve vzpomínkách se toulá Starým Městem, upře zrak na jarem rozkvetlé petřínské stráně. Jak ráda by zase kolem sebe slyšela češtinu, popovídala si se sousedkou, zašla do pekárny nadýchat se vůně čerstvě upečeného chleba a rohlíků!

Udělali jsme dobře, že jsme odjeli do Ameriky?

Už ani neví, kolikrát si tuhle otázku položila. Pořád dokola se jí vtírala do hlavy, třebaže se snažila ji vypudit. Byť ji celé dny zaměstnávaly domácí práce – uvařit, uklidit, vyprat, vyžehlit, tu přišít utržený knoflík – nemohla se pochybností o rozhodnutí vycestovat za oceán zbavit.

Vytržená z kořenů, z nichž vyrostla, opuštěním vlasti strašlivě trpěla. Když člověk ztratí domov, přijde o všechno. Téhle moudrosti předků plně porozuměla až daleko od rodné země. Aby bolest přehlušila, pokoušela se při práci zpívat.

Jak jen jsou ty naše písničky krásné! A jak hladí rozbolavělou duši. Staly se jí modlitbou. Uklidňující, dodávající sílu a odvahu nepadat na kolena před žádnou překážkou.

Zanotovala.

Dívča korytňanské, pújdeme na panské,

budeme oráňat, budeme oráňat, jablúčka míšaňské...

Nastal čas loučení. Vojtěch Preissig má bratra rád. Těší se z každé chvíle s ním strávené. Je mu však jasné, že musí odjet i s rodinou, že musí hledat cesty, jak uplatnit svůj talent, své schopnosti. Nechce být na obtíž, byť bratr mu za celou dobu, co s ním sdíleli společnou střechu nad hlavou, ani slůvkem nic nevyčetl. Naději spatřuje v New Yorku. Sto dvacátý devátý dům v 85. ulici se stává dalším domovem rodiny Preissigovy.

Otec a dcera

Preissigovy dcerky Ameriku přijaly každá po svém. Pro ně je především jedním velkým dobrodružstvím, při němž poznávají nové lidi, nové věci, jiné zvyklosti. Jako všechny děti jsou i ony od přírody hravé, zvídavé. Nemají tedy problém se seznamovat s místní drobotinou. Jazyková bariéra? Tak tu děti příliš nevnímají. To, co dospělí pokládají za nezdolatelný gordický uzel, zvládnou po svém. Od čeho mají ruce, tužku a papír?! Ostatně, čmárat se dá i do písku. Pro co nemají anglické slůvko, vysvětlí jako mimové nebo prostě nakreslí. Prostřední Inka, která se nejvíce potatila, pozoruje lidi, jejich chování. Krajina, v níž se pomalu zabydlovali, ji uchvátila.

Mezi ní a otcem se rodí mimořádně pevné pouto.

Otec a dcera.

Byli si tolik podobní. Vnímavý pozorovatel si nemohl nevšimnout, že v mnohém je jeho věrnou kopii. Tvrdohlavost, houževnatost a pořádná dávka vzdoru, to všechno v ní bylo namícháno měrou vrchovatou jako v něm. A možná ještě větší.

Od raných let si zvykala neutíkat před problémy, nenaříkat. Už jako úplně maličká, sotva odrostlá plenkám, se učila prosazovat vlastní názor, byla-li přesvědčena o jeho správnosti. Kolikrát jen se spolu kvůli tomu dostali do konfliktu.

Otec a dcera.

„Dvě tvrdé palice na sebe narazily,“ pokoušela se jejich nedorozumění hasit maminka.

Inka se pokaždé jen hrdě napřímila a vzdorovitě pohodila hlavou.

Rok po příjezdu do Spojených států jdou Vojtěška a Inka poprvé do školy. Mladší nastoupila do první třídy. Mezi spolužáky vešla hrdě, s hlavou vztyčenou. Nerozumí všemu, co učitelka dětem říká, když ji představuje. Jen pochopila, že ona, Iren Preissig, přijela z Evropy, z Prahy.

Zatímco učitelka jazykem připomínajícím bůhví proč kvákání žab něco pořád brebentí, Inka se rozhlíží po dětech, s nimiž se odteď bude učit. Z jejich tváří snadno čte, že o Praze sotva kdy slyšely, že nemají nejmenší potuchy o Čechách a Češích žijících kdesi v srdci Evropy. Z očích některých čiší neskrývaný posměch, pohrdání, rozpaky i nedůvěra.

Bude nám tahle cizí holka s tím podivným jménem, která přitáhla z jakési tramtárie, vůbec kdy rozumět? Inka instinktivně cítí hradbu mezi sebou a spolužáky.

Aťsi! Však já vám ukážu! Zapíchne do nich vzdorovitý pohled a umíněně přimhouří oči. Jako slušně vychovaná dívenka zřetelně pronese:

„Good morning.“

Aby měla jistotu, že jí všichni rozuměli, kývne ještě na znamení pozdravu hlavou a usedne do lavice.

Ví, že mluví špatnou angličtinou, že její znalosti jsou více než chabé. Rok pobytu v Americe byl na dokonalé zvládnutí řeči pohříchu málo, zvláště když doma se mluví jen česky. Inka však nepochází z rodu slabochů. Není naučená při prvním neúspěchu házet flintu do žita. Doma jí vštěpují, že zádrhele jsou tu od toho, aby se je učila překonávat. Teď pro ni ten nejstrmější představuje angličtina.

Brzo vám budu rozumět všechno, všecicko. Poznáte, co umím. Tvrdohlavost, vytrvalost, sebezapření, které by v té malé holce sotva kdo čekal, spojené s nebývalou pílí brzo přinášejí ovoce. K nelíčenému údivu spolužáků a kantorů nejenže jazyk zvládla neobyčejně rychle, ale postupně začala excelovat především v matematice a o pár let později také v chemii, literatuře a slohu.

Inka pedagogický sbor newyorské základní školy nepřestává udivovat svou pamětí, bystrostí.

Touha dát všem jasně najevo, že je nadaná, že ze sebe, ze zatím ukrytých vloh dokáže vydolovat co nejvíce, jí vloží do ruky citeru. Inka se na ni učí hrát. Sama. Bez cizí pomoci.

Snad po tomto nástroji, na nějž se v Čechách ve středověku běžně hrálo, sáhla mimoděk. Jako by se tím její češství umocňovalo.

V té době stěží tuší, že rozmach citerového muzicírování spadá do období vzepětí české společnosti v boji o národní samostatnost. Ještě neví, že zejména v Praze vznikaly české kluby citeristů jako projev národního vědomí a národních tradic. Národní hrdosti. Inka hru piluje k dokonalosti. A jednoho večera se k údivu všech s citerou zapojí do tradičního rodinného koncertování.

Jestliže rčení co Čech to muzikant opravdu platí, pak pro Preissigovy měrou vrchovatou. Hra na housle, na klavír, zpěv patří k jejich oblíbeným chvilkám povznášejícím ducha, hudební cítění podporuje rodinnou soudržnost.

Hudbou žijí, o hudbě si povídají. Z tatínkova vyprávění Inka věděla, že otec jejího oblíbeného hudebního skladatele Antonína Dvořáka pro citeru zanedbával i svou živnost. Na Kladensku s ní muzicíroval po hospodách a hře na citeru vyučoval. U Dvořáků byla nástrojem rodinným. Hrávali na ni i jiní členové.

Inka hru na tento nástroj milovala. Hudba ji uklidňovala, v těžkých okamžicích z ní čerpala sílu a odvahu. Celou svou bytostí ji do sebe vstřebávala, aby jejím prostřednictvím sama svým blízkým, svému okolí následně sdělovala, co právě prožívá.

Hudba nezná hranic. Té rozumí každý, kdo jí pozorně naslouchá. Bez rozdílu národnosti. Bez ohledu na řeč, jíž mluví. Bez ohledu na barvu pleti. Byla to právě hudba, která jí pomohla tak rychle nalít anglický jazyk do ucha.

Inka rostla, učila se, rozvíjela své umělecké nadání zděděné po otci. Zdálo se jí, že Dvořákova devátá symfonie zvaná Novosvětská, která vznikla v době skladatelova pobytu ve Spojených státech, kde působil coby ředitel newyorské konzervatoře, a kterou nejednou slyšela hrát, jí přibližuje atmosféra hektického způsobu života bouřlivě se rozvíjející země. Její vnímavá duše a jemný sluch v ní současně zachycovaly nostalgii a stesk po domově, jemuž také občas propadala.

Stejně jako skladatel těžil z amerických dojmů, kterými byl fascinován, stejně jako na něj, i na Inku silně zapůsobilo okázalé sebevědomí obyvatel a demokratická povaha společnosti. Vedena citlivou rodičovskou výchovou, ale hlavně pod tatínkovým vlivem se také ona snažila ze všeho, co jí pobyt v Americe nabízel, získat pro sebe co nejvíce.

Vzlétnout k nebesům

Léta plynou.

Drobnou Inku, která se stále pilně učí, není možné přehlédnout. Od ostatních dívek se liší hrdým držením těla, lehkou vzpřímenou chůzí, ale také klukovskými zálibami. Jako kdysi v Korytné pořád nadšeně leze po stromech, z výšin se těší pohledem na okolní svět. S nadhledem jej hodnotí.

Jako by ji sudičky, které bezprostředně po jejím narození táta Vojtěch nakreslil – Svoboda, Bratrství a Moudrost – ani na chvíli nenechávaly o samotě. Třebaže netuší, co ji v budoucnosti čeká, bezděčně se na ni systematicky připravuje.

Ovlivněna knížkami kanadského spisovatele, malíře a grafika Ernesta Thompsona Setona, vášnivého milovníka přírody, který většinu času strávil uprostřed nespoutaných civilizací a ještě nedotčených hlubokých lesů, chodí do skautského oddílu. V něm se učí formovat lepší svět, zjišťuje, že stojí za to brát vlastní osud do svých rukou.

Dravě uchopí šanci žít naplno. Hledá své vlastní místo pod sluncem. Dál se v ní postupně rozvíjejí hodnoty, které jí rodiče vštěpují od malička. Hrát fér, spolupracovat s ostatními, plnit povinnosti k sobě samé, k bližním, k vlasti. Jak jen se jí to bude hodit!

Ráda a často bruslí. V zimě se prohání na zamrzlém jezeře v Central Parku, v létě na kolečkových bruslích. Svěží vítr jí vane do tváře a Inka se zalyká štěstím. Jak jen je život krásný, když ho má celý před sebou!

S potěšením usedá do sedačky řetízkového kolotoče. Ten se pomalu rozjíždí, aby ji v mžiku vynesl nad davy lidí. Inka rozpřáhne ruce. Jsem pták a chci létat. Poznávat svět, nové lidi. Chci vzlétnout k nebesům a kroužit nad hlavami živáčků tam dole. Chci pomaloučku plachtit, nechat se unášet vzdušnými proudy. Chci se radovat z volnosti a svobody, z pozemského bytí. Volnost miluje. Pomáhá jí čistit mysl, tříbit ducha. Přináší nové tvůrčí nápady. Vrací se domů, usedá k psacímu stolu a své prožitky přetavuje do povídek, které si sama ilustruje. Výtvarné a literární nadání jí příroda nadělila měrou vrchovatou.

Chlapce nevyhledává. Ostatně obávají se k ní byť jen přistoupit. Ostýchají se té zvláštní české dívky, která soustavně odmítá hotové pravdy, která chce všechno sama prozkoumat, znát, pochopit. Nerozumějí jí. Cožpak takhle se chovají holky?!

Je pro ně příliš bystrá. Bystřejší a všímavější než její sestry. Příliš samostatná. Nenechává se spoutat vžitými pravdami. Snaží se všemu přijít na kloub. Hledá příčiny následků, pokouší se najít z nich východiska.

Mladí bílí Američané nechápou, co jí vadí na rasové diskriminaci. Nerozumějí evropské dívce odmítající tvrzení, že má-li někdo černou kůži, je v očích bělochů méněcenný, že se hodí jen pro podřadné činnosti. Jako sluha, jako pracovní síla pro tu největší dřinu. Její bezelstné duši toužící po spravedlivém světě pro všechny lidi se takový postoj příčí. Chce jej měnit k obrazu svému. K lepšímu pro každého bez rozdílu barvy pleti.

Ince je třináct. Její srdce doslova piští po jízdě autem. Tajně, bez vědomí rodičů se naučí řídit vůz, který jí půjčuje soused. Prahne po velkých činech. Chce se víc a víc podobat tatínkovi. Celou svou bytostí, svým jednáním mu do jisté míry nahrazuje syna. Jeho usilovnost, vytrvalost, cílevědomost, moudrost přijímá jako neměnné hodnoty, jako vzor, jako obraz, s nímž se může bez váhání ztotožnit.

Obdivuje ho, že nepropadá beznaději, když musí manuálně pracovat, když je nucen v sobě potlačovat umělecké touhy a ambice. Těší se s ním, když se v roce 1914 stává pedagogem na Kolumbijské univerzitě, když ho o dva roky později zaměstná Wenworthův institut jako vedoucího grafického oddělení. Vůbec jí nevadí, že se zase stěhují.

Základní školu končí s vyznamenáním. Po prázdninách přechází studovat na čtyřletou střední školu do Bostonu. Tentokrát však před novými spolužáky nestojí rozpačitá a nešťastná, že jim nerozumí. Do třídy vstupuje hrdě, znalá své ceny, svých vědomostí. Ví, že zase bude muset dokazovat své kvality a přijímá to jako další výzvu života.

Aťsi, já to dokážu! Pohodí vzpurně hlavou a usedne do lavice jako čerstvá středoškolačka. Než se rok s rokem sejde, dávají učitelé tuhle českou dívku pyšnou na své češství, na svůj národ za vzor americkým spolužákům.

Pedagogy udivuje na mladého člověka neobvyklou pílí, cílevědomostí a vytrvalostí, s níž se pokaždé zakousne do nového učiva. Když něčemu nerozumí, hledá cesty, jak problém prozkoumat, jak ho pochopit, jak najít správné řešení.

Nebojí se ptát, nebojí se diskutovat, nebojí se přicházet s neotřelými myšlenkami, s netradičními pohledy. Učitelé jsou občas zaskočeni jejími svéráznými přístupy k obecným etickým otázkám. Někdy jim chvíli trvá, než její neobvyklé postoje přijmou. Inka jimi totiž bourá třeba i desítky let vžitá hodnocení.

Bylo jí šestnáct, když napsala práci o „šajlákovi“, jak mu říkala, tedy o Shylockovi. Jedné z hlavních postav Shakespearova Kupce benátského. Pročítala ho pečlivě, řádku po řádce. Čas od času se k některým pasážím vracela, dělala si poznámky, škrtala, opravovala.

Byl opravdu prachsprostý vydřiduch, všemi mastmi mazaný lichvář bez morálky, jak na něj někteří lidé nahlížejí? Do jaké míry mohu disponovat, manipulovat se svými základními právy, s vlastním životem? Mohu se vzdát života ve prospěch někoho třetího? Klíčová otázka vztahu morálky a práva Inku nenechávala v klidu. Zalistovala knihou.

„Milosrdenství nelze vynutit. Snáší se z nebe jako něžný déšť na zprahlou zem. Je dvojím požehnáním: kdo dává, blažen jest jak ten, kdo bere. … Pozemská moc se nejvíc blíží Bohu, když soucit změkčí právo.“

Pustila se do psaní.

„Vím, že dělal zlo a vím, že nemůže být plně ospravedlněn. Ale měl by být politován, protože on sám je nešťastný. Působil zlo, protože byl nešťastný. A byl nešťastný, protože působil zlo.“

„Excellent thought!“

„Výborná myšlenka,“ zhodnotila Inčinu esej učitelka a dodala:

„Zajímavé, nesmírně zajímavé.“

Válečný blesk udeřil

Píše se rok 1914.

V Sarajevu, hlavním městě Bosny a Hercegoviny, se 28. června ozvaly výstřely. Rukou mladého anarchisty Gavrilo Principa ze světa nedobrovolně odešel arcivévoda a následník rakousko-uherského trůnu František Ferdinand d‘Este.

V Evropě to vře jako v kotli.

Atentát se stal rozbuškou konfliktu, který záhy přeroste v 1. světovou válku. Blesk nemilosrdně udeřil měsíc po atentátu a rozťal svět řevem zbraní. Český národ, který ke srážce nezavdal příčiny, byl do ní vtažen také.

Prostí vojáci i civilisté zbytečně umírají, jen aby naplnili choutky mocných, kteří chod dějin stáčejí do zuřících peřejí. Obyčejní Češi a Slováci bez nadšení rukují do armády, aby bojovali za císaře pána a jeho rodinu.

„Jsme stejně ubozí otroci chránící choutky kapitalistů a přeci, kde jen mohou, dávají nám najevo svoji vojenskou nadvládu,“ zapsal si jednoho dne do svého válečného deníku Antonín Boháč. Prostý chlap vržený proti své vůli s dalšími krajany na bojiště a vydán napospas nadřízeným.

Starým kontinentem otřásá srážka velmocí a Vojtěch Preissig přemýšlí, jak ohrožené vlasti pomoci. Nemůže zůstat stranou, když jeho zemi, jeho krajanům hrozí zkáza. Spojuje se s Českým krajanským sdružením. Sleduje Masarykovo úsilí o vytvoření zahraničního odboje. Po zralých úvahách se přiklání k myšlence vzniku samostatného svobodného Československa.

Jde ještě dál. Stává se důvěrníkem Odbočky Československé národní rady v Americe a Československého výboru, řídícího střediska pro nábor dobrovolníků do armády. Jeho byt v Bostonu navštěvují přední osobnosti československého zahraničního odboje. Za svého působení v USA se Vojtěch Preissig setkal s Tomášem Garriguem Masarykem, Edvardem a Vojtou Benešovými, s Milanem Rastislavem Štefánikem...

Inka ještě nerozumí všemu, o čem si muži povídají. Něco však chápe, byť zatím spíše srdcem než rozumem. Až bude o pár let starší, vytanou jí z paměti Masarykova slova, která jednou slyšela. Vzpomene si, že odboj proti habsburské monarchii nepojímal pouze coby odboj proti cizovládě, národní nesvobodě, nýbrž také jako součást obecného zápasu o lepší, svobodnější, demokratičtější řád světa.

Jak jen jsou jí jeho úvahy blízké! Všímá si Slováka Štefánika a naslouchá potřebě utužit jednotu Čechů a Slováků.

V Americe válku proti Germánům sledují, ale co naplat, pořádně zašmodrchané národní problémy především střední Evropy jsou Američanům na hony vzdálené. O Češích vědí málo, o Slovácích téměř nic. To je potřeba změnit.

Vojtěch Preissig za svobodu rodné země bojuje po svém. Formou, která je mu nejbližší a jíž rozumí nejvíce. Maluje plakáty vyzývající Čechy ke vstupu do legií, burcující Slováky, aby si strhli pouta nesvobody.

Jeho plakáty se výrazně liší od výtvarného pojetí amerických a britských, které mnozí odborníci kritizují za nevkus, lacinost a naprostou absenci originality. Preissig pro své linoryty volí velké jednobarevné plochy s výraznými kontrasty, pečlivou kompozicí a silnými hesly. Používá vlastní písmo a navrhuje také vlajky československého zahraničního vojska, kombinující české a americké národní barvy a symbol hvězdy.

Preissigova technika a výtvarné pojetí jej jednoznačně charakterizují a odlišují od množství plakátů z dílen jiných tvůrců.

Po čtyřech plakátech pro nábor do americké armády navrhuje sérii sedmi legionářských. Těší se velké oblibě.

„Plakáty tohoto umělce mají velkou výtvarnou hodnotu a politickou údernost. Burcují, podněcují národního ducha, vyzývají k boji za českou a slovenskou samostatnost,“ hodnotí je nadšeně Češi a Slováci žijící v Americe.

Některé je doslova chytly za srdce a kolují mezi nimi. Třeba česko-slovenský legionář škrtící německého vojáka. Mnohé nesou přiléhává hesla. Hrr na vraha! nebo Bôh do krivdy hromom a junák guľami, na němž nepřátelské vojáky ženou boží hromy a Slovák s puškou v jedné a s valaškou v druhé ruce.

Preissigovy plakáty nemohly nechat lhostejným nikoho, komu záleží na budoucnosti obou národů.

Žádosti o jejich zaslání přicházejí nejen z celých Spojených států, ale i ze zahraničí. Článek s jejich reprodukcemi se dokonce ke konci roku 1918 objevuje v kubánském časopise El Figaro. Kdo ví proč, ale na Inku nejvíce zapůsobil plakát Zdar naší samostatnosti!

***

Zdaleka ne všechno je tak růžové, jak by se na první pohled zdálo. Starosti, které Preissiga trápí, dopisem z 28. listopadu 1917 svěří Karlu Perglerovi, místopředsedovi Odbočky Československé národní rady v Americe:

Drahý pane Perglere,

… Já nezahazuji tak snadno „flintu do žita“. ...Já ovšem nikdy nemíním nikoho srážet, dívám se na nezdar nebo chyby jen proto zblízka, abych nalezl, jak věci napravit nebo zachránit. Že až dosud nás především Sokolové zklamali, nemusíme si tajit. V čem to vězí? Myslím, že hlavně v nich samých: nepochopení sokolské myšlenky, pak vlastenecké, demokratické, socialistické fangličkování atd. Proti tomu tak máme málo schopných, zkušených a rozvážných pracovníků lidových, mašinerie akce je ještě tak nedokonalá, většinou jen improvizovaná a nesehraná, že se propásnou psychologické okamžiky, nepoužije se příznivé nálady a zklame dobrá vůle a ochota.“

Československý zahraniční odboj zápasí s řadou potíží. Jeho představitelé se musejí zabývat i zdánlivě obyčejnými záležitostmi, o nichž Vojtěchu Preissigovi za vojenskou kancelář Č.S.N.R. napsal František Kopecký.

„Mistře!

… Schvalovali bychom ovšem dopisnice podle plakátů odvodních a manifestů, ale bojíme se vydání. Takové dopisnice by měly rozhodný propagační úspěch, kdyby pronikly do všech vrstev našich krajanů. Takové pohlednice by se musily prodávat. Víme ze zkušenosti, že pohlednice se špatně prodávají, a když lidé takové pohlednice koupí, uschovají si je na památku a do veřejnosti nepřijdou. Jediný úspěch pohlednice by mohly mít, kdybychom je dali k použití našich důvěrníků k volnému použití k dopisování s dobrovolníky. Kdyby pohlednice nebyly příliš nákladné, dovolili bychom si Vás provedením obtěžovat.

... To je tedy samozřejmé, proč naši lidé jsou na jedné straně plni nadšení, na druhé straně se bojí úspěchu vojenské akce. Jediný plán, který, doufáme, bude úspěšný a který chceme za každou cenu prosadit, je, povolat do Ameriky nejméně 20 našich důstojníků z Francie, kteří budou jezdit od místa k místu, agitovat, bezohledně sbírat dobrovolníky, posílat je do tábora a odtud ihned, jakmile bude místo na lodi, posílat je do Francie.“

***

„Voják ze mne nebude, Irenko,“ přizná zklamaně ženě.

„Lékař to nedovolil,“ posteskl si jednoho červnového dne roku 1918 Preissig. Bez ohledu na věk toužil vstoupit do československé armády. Rozuměl slovům Františka Kopeckého a chápal, že je třeba každého vojáka. Preissigovo zklamání, že nebyl uznán schopným vojenské služby, se později odrazilo i v dopise z 24. srpna 1918, zaslaném Kopeckému.

„Drahý pane Kopecký,

Dovoluji si k Vám tento soukromý dotaz: bylo by možno bez konfliktu s předpisy koupit původní baret dobrovolnický s československým odznakem? Chtěl bych ho pro památku. Snad je to sentimentálnost a v tom případě raději bych pomlčel o všem.

Ale je už jisto, že můj poměr k armádě zůstane papírovým a pomyslným zvláště, když nedávno příroda mi připomněla vady a nedostatky, které zřejmě ukazují na stav invalidní a nikterak na vojenskou schopnost. Nemělo by smyslu, abych v tomto ohledu nevyhnutelnému se vzpíral, odvodní prohlídka by asi krátce odbyla moji loňskou přihlášku a přátelé moji vědí, že už nejsem mladík a život mne všelijak uhnal, že nezamlouvám jen duté vlastenecké gesto a vůbec nemohu být podezírán z touhy blýsknout se na veřejnosti.

… Nesmím dát záminku k poťouchlým interpelacím rýpalů, k podvratnému žvanění a klepu, je-li to možno, a ovšem si nepřeji, aby mne mezi sebe řadili ti náhlí revmatikové a pojednou rakem trpící včerejší junáci Sokoli.

Proto jsem asi před měsícem naznačil, že jsem hotov složit vojenské důvěrnictví. (Vy jistě rozumíte, že tu nerozhoduje osobní rozmrzelost nebo že nechci, pokud na mně jest, zrušení mého slavnostního závazku k armádě, ani že se nevyhýbám jakékoliv práci nebo úkolu, které budou v mých silách).

Pro jiné ještě příčiny se vzdávám naděje, že budu aspoň co divák při triumfálním vstupu našich pluků do Prahy. Čapka prostého československého vojáka je snad věcí pro civilisty nedovolenou, ale i bez odznaku a symbolu, a na vzdálenost, smíme být hrdi na slávu našich zbraní – a snad jsem ani neměl činit hořejší dotaz k Vám.“

Kalendář se přehoupl do roku 1917.

Zbraně neutichají a lidé touží po míru. Válčení mají po krk. Dost bylo krveprolití. Jak ho ale ukončit?

„Pa, co to píšeš?“

Inka přistoupila k psacímu stolu a nakoukla tatínkovi přes rameno.

MANIFEST K ČESKOSLOVENSKÉMU LIDU V AMERICE!

Velká písmena ji udeřila do očí.

„Připravuji podklady pro sjezd zástupců československého lidu ve Spojených státech. Bude se konat v Chicagu 11. února 1918.“

„… Po této válce není možný návrat k starému řádu; nové upravení poměrů politických, hospodářských i společenských bude určitě jejím vyvršením, vznikne nová Evropa. Také naše budoucnost závisí od výsledku boje, jenž zuří v krajích starého světa...“

Inka už textu rozumí. Bude jí čtrnáct. Hodně čte, vstřebává stále nové a nové poznatky. Učí se je porovnávat, vyhodnocovat. Je přemýšlivá jako její tatínek. Třebaže se jí válka v Evropě přímo nedotýká, nepociťuje ji, je jí jasné, že také její osud, její další život je těsně spojen s českou zemí. Chápe, proč tatínek v závětří za oceánem nedokáže a ani nemůže nečinně přihlížet tomu, co se děje daleko ve vlasti.

„Zraky celého národa, úpícího doma v otroctví, obracejí se nyní k Vám, Češi a Slováci v Americe, náš lid čeká od Vás důkaz, že jste nezapomněli svého československého původu, že jste nezapomněli matky, která Vás zrodila. Každý věrný syn svého národa, schopný zbraně, nechť neváhá déle, nechť stane jako muž pod náš československý prapor. Českoslovenští junáci! Ukažte, že jste důstojní synové slavných předků! Československé ženy a dívky! Vaší povinností je ukázat váhajícím, kde je jejich místo v dnešním velkém světovém zápasu, že zbabělec je ten, kdo ve chvíli, kdy osud jeho vlasti se řeší, bázlivě se ohlíží a hledá prázdné výmluvy. Velká doba žádá celé muže!

… svobodní být chceme a svobodní budeme.“

„Svobodní být chceme a svobodní budeme...“ opakuje Inka nahlas a náhle zatouží být zase zpět v Praze. Stejné přání má i Vojtěch Preissig. Chce být v Čechách, chce být zase na březích Vltavy, projít se po nábřeží, kochat se pohledem na Hradčany, na sídlo českých panovníků, radovat se ze zrodu Republiky československé, o níž je skálopevně přesvědčen, že se na mapě Evropy už brzo určitě objeví. Jak rád by ji pomáhal budovat.

Návrat do vlasti

Domov. Jediný přístav každého člověka, kam se kdykoliv může vrátit. Domov. Jistota všech jistot. Domov, v němž Vojtěch Preissig strávil své dětství, nejintenzivnější a nejšťastnější období života. Tam má přátele, tam leží jeho předci, tam se rozpínají jeho kořeny. Jenom tam v Čechách. V Americe si nezvykl. Všechno všecičko by tady nechal. I slibnou kariéru, jen aby mohl být zpět v Praze. Co na tom, že by zase musel začínat od píky! Není z rodu strašpytelů. Nebojí se riskovat, nebojí se tvořit. Nebojí se tedy ani návratu do vlasti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zasnoubena se smrtí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.