Napříč peklem

Matěj Soukup

Úsvit nového dne

„Dobré ráno, Paule.“

„Dobré ráno. Vyspal ses dobře?“

„Jako v bavlnce, díky.“

„Dáme se do práce, venku nám čeká spousta lidí.“

„Jak jinak. Máme dnes nějaké jízdy mezi sebou?“

„James pojede proti Kache, a ty sis přece domlouval něco s Claudií.“

„Máš pravdu, domlouval. Na tu jízdu se těším.“

Bylo běžné srpnové ráno roku 2017. Organizace jménem Warthogs byla svržena a do města plného závodníků, ležícího kdesi na Floridě, se opět vrátily časy míru. Všichni mezi sebou žili ve vzájemném respektu a úctě, a po zavilém nepřátelství, které si někteří z nich ještě před několika málo měsíci projevovali, nebylo ani stopy. Claudia to tenkrát vystihla – všechno bylo jenom lepší.

Pověst o závodním městě, kde každý může soupeřit dle libosti, se rozletěla do celých Států, a tak se k nám brzy začali sjíždět jezdci ze všech koutů Ameriky, kteří rozšířili už tak dost početný kolektiv. Pro nás, kteří jsme se tomu všemu postavili do čela, to znamenalo zase jednu starost navíc, ale nutno říci, že oproti tomu, čím jsme si prošli dříve, byla tato starost vesměs příjemná.

Ve městě zavládl zcela nový režim. Nikdo nikomu nepodléhal ani nevelel, dříve to přineslo jen zlo. Jediní, komu závodníci odpovídali, jsme byli my, ale to bylo čistě z organizačních důvodů. Jinak jsme byli ve stejném postavení jako kdokoliv jiný, i když nám ostatní prokazovali úctu a velký respekt. Bylo to hlavně velkou zásluhou Jamese a Kachy, kteří vyprávěli náš příběh komukoliv, kdo byl ochoten poslouchat.

Každý, kdo chtěl, se mohl zapsat do seznamu a stát se tak členem naší závodní komunity. Pro účast v závodě stačilo, aby se dohodl s jiným jezdcem na vzájemném souboji, a následně nám nahlásil svůj další závod. Podle dosažených výsledků se zpracovával žebříček, takže závodník mohl vědět, jak si v celkovém pořadí stojí. Za výhru v závodě se body přidělovaly, za prohru naopak strhávaly, a těch bodů bylo tím více, čím vyšší byl rozdíl v dosažených časech a v kvalitě obou soupeřů. Tento systém si získal takovou popularitu, že každý den se odjelo přes dvacet jednotlivých jízd.

Pro závody jsme měli připravených pět tras, které se měnily každý den, a to náhodně. Vyloučila se trať, na níž se jelo předchozí den, a ze zbylých se jedna vylosovala. Předešli jsme tak určitému stereotypu a vnášeli do celého režimu princip náhody.

Téměř všichni, kteří se nějak zapojili do boje s tyranskou vládou Bruce Wilkinse, u závodění zůstali. Mezi prvními jsem to byl já, James, Kacha a Claudia. Pokud nás někdo hledal, a to nebylo málokdy, našel nás zaručeně buď v hlavní budově, nebo na dráze. Častěji na dráze, protože zejména James se do závodění vyloženě zbláznil a trávil často dlouhé hodiny tréninkem. Proto neměl konkurenci v závodech, ale také ve spotřebě benzínu. Ze všeho nejvíc to pochopitelně pociťovala jeho peněženka, ale jemu to ani v nejmenším nevadilo.

Naproti tomu Paul a Henry se přes všechno naléhání rozhodli pověsit závodění na hřebík. Když jsme se Paula ptali, co je k tomuto rozhodnutí vedlo, dostali jsme jednoznačnou odpověď:

„Naším úkolem bylo hlavně postavit se Brucovi a nedopustit, aby ovládl celé město. To se nám podařilo, s vaší pomocí. Svoji úlohu jsme dohráli, je načase přepustit místo jiným.“

Přestože už jsme je nevídali na dráze, zůstali ti dva samozřejmě s námi a starali se o žebříčky. Ušetřili nám tím mnohou starost.

Anabel, mozek všech tajných operací, mezi námi také zůstala, třebaže nikdy nezávodila. Ujala se ale v novém režimu role jakési instruktorky nově příchozích závodníků. A po našem dobrodružství, které skončilo útěkem ve vrtulníku z nepřátelské základny a následně děsivou havárií, se rovněž zapsala na pilotní výcvik. Když nám to oznámila, v první chvíli jsme vybuchli smíchy. Všechny události minulých měsíců jsme brali hodně s nadhledem, a tak i toto se stalo terčem četných vtipů.

„Anabel se učí pilotovat, aby vás zase Paul nemusel zachraňovat, až budete sedět v něčem, co ani jeden neumíte ovládat,“ prohlašoval James stále dokola a pokaždé se dusil smíchy.

Hannah, nepřekonatelné mechaničce, se splnil dávný sen. Když se mezi nás přišli registrovat první noví jezdci, podařilo se jí s naší pomocí pronajmout si malou dílnu, kde si zařídila vlastní servis. Díky jejím schopnostem se stal brzy tak vyhlášeným, že většina jezdců si nechávala opravovat poruchy právě tam. Za nashromážděný kapitál si Hannah mohla dovolit celou dílnu odkoupit i s vybavením a dokonce nyní šéfovala týmu čtyř mechaniků. Stala se tak skutečnou majitelkou autoservisu a měla z toho velkou radost.

Zbývá jen dodat, co se stalo s ostatními, kteří hráli v minulém dění nějakou roli. Kevin a Jeffrey, naši bývalí nepřátelé a později spojenci, se od dění ve městě naprosto distancovali. Poté, co viděli smrt svého velitele a kamaráda, Terryho Jonese, jsem jim to nemohl mít za zlé. Vrátili se do svých civilních zaměstnání a o své minulosti nikdy s nikým nepromluvili. Ještě nějaký čas zůstali ve městě, ale nevídali se s námi, pak se odstěhovali kamsi mimo Floridu a už jsme o nich nikdy neslyšeli.

Na dnešek bylo v plánu osm jízd, a protože jsem se měl zúčastnit až té poslední, ujal jsem se zatím role uvaděče. První závod začínal v osm hodin ráno a sliboval zajímavou podívanou.

Vzal jsem si z našich kanceláří veškeré nutné papíry a přesunul se na dnešní dráhu, která měla pořadové číslo čtyři. Byla to jedna z rychlejších tratí, což slibovalo dobré časy a napínavé dojezdy.

Bylo pochopitelné, že i takto brzy ráno se kolem trati mačkala sta a sta diváků. Tohle město opravdu nežilo ničím jiným než závody. Když jsem vystoupil v prostoru startu z malého auta, které jsme měli připravené pro tyto přesuny, přivítal mě nadšený aplaus. Za to mohl hlavně James, který vyprávěl náš příběh každému, kdo byl ochoten poslouchat.

„Dámy a pánové, vítejte,“ promluvil jsem do mikrofonu. „Jistě jste všichni nažhavení na další krásný den plný adrenalinu! Počasí nám přeje, máme slunečno a přes dvacet stupňů, parádní podmínky pro závod, tak se do toho dáme hned!

Do dnešní první jízdy nastupují dva zcela odlišní jezdci. Prvním z nich je muž, kterého na dráze i mimo ni jen tak nepřehlédnete. Žebříčková dvanáctka, bilance závodů 12-3! Je divoký, je nepředvídatelný, je to Damian Thompson!“

Vše, co jsem řekl, byla do puntíku pravda. Damian se na dráze choval občas jako šílenec. Několikrát jsme ho málem diskvalifikovali kvůli křížení dráhy soupeři, přesto mu jeho rozháraný styl přinášel stále další a další výhry. I mimo dráhu jste ho poznali už na dálku, postavu měl jako Herkules, a díky jeho vyholené hlavě jste si ho snadno mohli splést s uprchlým trestancem. Upřímný pohled a milý hlas vás ale rázem musel přesvědčit, že máte co dělat se slušným člověkem. Mimoto velmi dbal o svoji kondici, a přestože mu bylo už přes čtyřicet, stále byl velmi aktivní a provozoval hned několik sportů. Z legrace jsme mu říkali Maniak, ale bylo to myšleno v dobrém.

„Proti němu dnes nastupuje osmička na našem žebříčku, která dosud v sedmi závodech neodešla poražena! Dámy a pánové, potlesk pro Katie May!“

Katie byla pravým opakem divokého Damiana. Třiatřicetiletá kráska, která mimo dráhu nešetřila úsměvy a dobrou náladou, měla vlastní jedinečný styl. Za všech okolností jela naprosto klidně a metodicky, jako by ani nepociťovala všechny emoce, které závodník zažívá během divoké několikakilometrové jízdy – vzrušení, nervozitu, napětí. Nic z toho jako by se nedostalo skrz skořápku, do které se uzavřela. Když se mezi nás přednedávnem přišla zapsat, mysleli jsme si, že jde o vtip, ale hned po prvním jejím závodě jsme museli přispěchat s upřímnou omluvou. Díky jejímu stylu se jí začalo brzy říkat Ledová dáma, ale dnes jsme docela vážně uvažovali, že ji překřtíme na Ledovou královnu. Ve všech svých jízdách vítězila rozdílem třídy.

Ohlásil jsem ještě některé doprovodné údaje, jako třeba značku vozů obou soupeřů, to ale zajímalo jen skutečné automobilové maniaky jako Hannah. Pak jsem se odebral za bariéru.

„Jak to dneska vidíš?“ James postával v místech, kam jsem zamířil, a pozoroval vozy chystající se ke startu.

„Kdyby Katie jela proti komukoliv jinému, vsadil bych si na ni. Ale zrovna s Maniakem může lehce prohrát.“

„Ti dva už snad ani nemůžou být odlišnější. Člověk by si málem myslel, že v jednom autě sedí robot a v druhém šílenec, který chce někoho zabít.“

„Souhlasím, nikdy jsem neviděla někoho, jako jsou ti dva,“ prohlásil náhle za námi nějaký hlas, až jsme leknutím nadskočili. Byla to Hannah, a potutelně se na nás usmívala.

„Proč se za nás pokaždé připlížíš jako duch?“ rozesmál se James.

„Zkouším, jak lehce se vylekáte.“

„Kdyby mi to udělal kdokoliv jiný, poslal bych ho ty-víš-kam,“ odpověděl jsem s úsměvem.

„Zase prr, kamaráde, nebo ti příště taky můžu na autě něco přehlédnout,“ zazubila se Hannah.

„Dej si pozor, abych ti jednou nechtěně nenaboural přímo do dílny, Hannah,“ zasmál jsem se. Tohle špičkování mezi nás prostě patřilo odjakživa.

Zatímco jsme se takto provokovali, závod byl odstartován. Bylo vidět, že ti dva jsou přes všechny své rozdíly opravdu vyrovnaní. Jeli celý závod kolo na kolo a diváci byli ve varu.

Damian jel stejně rozháraně jako vždy, několikrát mu chybělo pár centimetrů, aby škrtl o postranní bariéru, ve stejném počtu případů málem překřížil Katie dráhu. Naproti tomu u Katie jsem opět nespatřil ani známky po nějaké nervozitě.

„Jak to ta holka dělá?“ divil se James. „Já už bych si dávno nadělal do kalhot.“

„Jako by byla v nějakém transu,“ řekl jsem.

Závod se chýlil ke konci. Poslední dvě zatáčky, dlouhá rovinka, cíl. Oba vozy proletěly cílem v rychlosti přes sto dvacet kilometrů v hodině, a podle reakce diváků nikdo nevěděl, kdo vlastně vyhrál.

„Tohle bude hodně natěsno,“ řekla Hannah. „Kdo dnes pracuje v cíli?“

„Claudia,“ odpověděl jsem. „Za chvíli by měla mít cílovou fotku.“ Sotva jsem to dořekl, zadrnčel mi v kapse telefon. Claudia už znala výsledky.

„Tak co?“

„Nespadni na zem překvapením, je to remíza,“ ozvalo se.

„Děláš si legraci?“ zalapal jsem po dechu.

„Nedělám, časomíry se zastavily na tisícinu stejně, a cílová fotka je mi úplně nanic, nenašla jsem nic ani při maximálním zvětšení.“

„Jdu se na to podívat, vydrž.“ Nasedl jsem opět do auta a přejel rychle na konec trati, kde už v cíli netrpělivě čekali Katie a Damian.

„Tak kde to vázne?“ otázal se Damian, když jsem vystoupil.

„Máme tady menší problém,“ řekl jsem. „Pořádně sami nevíme, kdo vyhrál.“

„Máte přece cílovou fotku, ne?“ ozvala se Katie.

„To sice máme, ale ta nám nejspíš nebude nic platná. Časomíry se zastavily na tisícinu stejně.“

Úžas v jejich tvářích se dal jen těžko popsat.

„Zkusíme ještě jednu věc, a pokud nám nepomůže ani to, rozejdete se smírně. Dejte mi pět minut,“ řekl jsem a pospíchal za Claudií prozkoumat fotku sám.

„To není snad ani možné,“ zaslechl jsem ještě Damiana. „Na tisícinu stejně po dvou a půl kilometrech?“

„Podívej se na to,“ řekla Claudia, když jsem došel. „Ať dělám cokoliv, není tam ani milimetr rozdílu.“

„Projeď to ještě tím skenerem,“ řekl jsem. „Moc tomu sice nedůvěřuju, ale třeba nám to pomůže.“

Nedávno se nám nabídli programátoři z místní společnosti, že vytvoří skener, který na cílové fotce rozpozná rozdíl jedné desetiny milimetru, který nepostřehne už ani lidské oko. Jednalo se stále o beta verzi, ale byla to poslední šance, jak rozhodnout o vítězi této jízdy.

Když však asi po minutě skenování program ohlásil chybu, bylo už naprosto jasné, že se tady stalo něco téměř nemožného.

„To je neuvěřitelné,“ kroutil jsem hlavou. „Opravdu remíza!“

„Co teď? Poloviční body oběma?“ zeptala se Claudia.

„Tak to bude asi nejspravedlivější,“ řekl jsem. „Ohlas to Paulovi, půjdu to vyhlásit.“

Vrátil jsem se do cíle, kde už na výsledky netrpělivě čekali jak oba protagonisté, tak diváci. Zapnul jsem mikrofon a promluvil.

„Dámy a pánové, došlo zde k neuvěřitelné a extrémně nepravděpodobné situaci. Oba jezdci proťali cílovou čáru ve stejný okamžik a ani nejmodernější přístroje nám nepomohly určit vítěze. Závod končí remízou!“

Ve zlomku vteřiny se rozvinul takový nepopsatelný hluk, že ačkoliv Damian a Katie stáli sotva dva metry ode mě, stěží rozuměli, co jsem jim řekl.

„Dostanete oba poloviční body, než jaké byste získali za výhru. Nikomu se nebude nic srážet. A,“ usmál jsem se, „právě jste se zapsali do historie, myslím si, že tohle už se nikdy nepodaří zopakovat.“

„Kdybych to neviděla na vlastní oči, nevěřím,“ řekla Katie. „Nikdy by mě nenapadlo, že je možné tady s někým remizovat.“

„Nenapadlo to nikoho z nás,“ řekl jsem. „Ani ve snu jsme s touhle možností nepočítali.“

Když jsem se odebral na start, abych vyhlásil druhý závod dne, James a Kacha už tam stáli, odvráceni směrem ode mě, a vzájemně se popichovali.

„Přece si nemyslíš, že mě porazíš,“ smála se Kacha. „Kdysi dávno jsi sice porazil Matthewa, ale na mě nemáš. Nemůžeš srovnávat mě a jeho, tenkrát byl přece zelenáč.“

„Děkuju pěkně, Kacho,“ prohlásil jsem oběma těsně za zády.

Kacha leknutím nadskočila. „Co tady děláš tak brzo?“

„Ale, šel jsem náhodou okolo, a zaslechl, jak mě pomlouváš,“ řekl jsem.

„Promiň, to nebylo nic proti tobě.“ Kacha zrudla, těžko říci, jestli studem, nebo vzteky, že se nechala zaslechnout.

„Nic ti nevyčítám,“ zasmál jsem se. „Kdysi dávno jsi mě praštila, takže slovy mě jen tak nezraníš.“

„O čem to mluvíš?“ zatvářila se zmateně.

„Ale no tak, Kacho,“ rozesmál se James. „Neříkej mi, že si nepamatuješ, jak se na tebe Matthew vrhl, když jsi za ním poprvé šla, a tys ho málem omráčila jednou ranou.“

„Jo tohle,“ řekla Kacha a také se zasmála. „Zdá se to být už pořádně dávno, co?“

„To tedy,“ řekl jsem. „Ale ironie je, že mě víc mlátili kamarádi než nepřátelé.“

„Víš, co se říká. Lepší rána od kamaráda než pohlazení od nepřítele,“ usmála se Kacha.

„V tvém případě to platí doslova,“ řekl jsem. „Jděte se připravit.“

Když jsem zhruba za pět minut uvedl druhý závod, přišla ke mně za bariérou opět Hannah.

„Dneska máš nějakou sdílnou náladu,“ řekl jsem. „Obvykle jsi zalezlá v servisu a člověk o tobě ani neví.“

„Musím se přece taky podívat, jak si vedou auta, která jsem měla v rukou,“ usmála se Hannah. „Ty dnes jedeš taky, ne? Kolikátý?“

„Předposlední. Proti Claudii.“

„Pamatuju si, jak jsi ji přivedl, aby si vybrala auto. Myslela jsem, že si ze mě střílíš.“

„V první chvíli jsem s ní byl dost skeptický, ale naučila se hodně. Člověk by neřekl, že k tomu dřív nikdy ani nepřičichla.“

„Málokomu se to podaří tak rychle,“ přikývla Hannah. „Vida, už jsou v cíli.“

„Tak to jsem zaspal,“ řekl jsem. „Kdo vyhrál?“

„Kacha, o půl vteřiny.“

Málem jsem pustil mikrofon. „James prohrál?“

„Asi nervy,“ řekla Hannah. „Ale měl by vést dál, Kacha byla v pořadí těsně za ním, moc bodů neztratí.“

Po chvilce se Paul vskutku objevil s přepracovanými výsledky, ze kterých jsme se dozvěděli, že James vede nyní o 50 bodů a Kacha se vyhoupla na třetí místo. Výsledky se sice pravidelně aktualizovaly až na konci dne, ale protože jsme tak říkajíc seděli u pramene, měli jsme informace dostupné okamžitě.

Další jízdy uběhly velmi rychle, a pak už nastal čas na předposlední, tedy moji. Chvíli před koncem předchozí jízdy už jsem se objevil u startu. Claudia dojela hned po mně. Slovo si za mě vzal James a hřímal jako kupec na tržišti.

„A už je tady!“ hlásal. „Je to legenda našeho města, šestý na žebříčku, v šesti závodech dosud nenašel přemožitele. Má odjety čtyři sezony v seriálu NASCAR a kilometry v našem městě! Dámy a pánové, Matthew Landscott!“

Mluvka jeden! Jestli tady o mně podobné věci říkají všichni, není divu, že se po závodě nemůžu ani hnout, jak se na mě mačkají lidé, kteří chtějí foto nebo podpis.

„Dnes se bude jednat o souboj mistra a žákyně, protože proti němu stojí ta, kterou vlastníma rukama přivedl ke street racingu! Sedmá v našem žebříčku, z deseti závodů nasbírala devět vítězství! Claudia Hill!“

James se do toho tedy umí obout, klobouk dolů. Ale nemohl jsem ho nechat, aby ze mě dělal někoho, kým vážně nejsem. Proto jsem vystoupil a přešel k němu.

„Tohle radši neříkej,“ řekl jsem mu. „Jinak mi tihle lidičky nedají v životě pokoj, už takhle se po závodě můžu sotva hnout.“

„Aspoň víš, jak se cítím,“ zasmál se James a ukázal na skupinku u trati. Mladá dívka, sotva dvacetiletá, tam držela velkou ceduli s nápisem „MILUJEME TĚ, JAMESI, JSI JEDNIČKA!“

„No,“ hvízdl jsem, „taková fanynka by se mi líbila, nevím, proč si stěžuješ.“

„Abych neřekl Claudii, že jí zahýbáš,“ řekl James.

Ačkoliv to řekl vážně, věděl jsem, že si dělá legraci. Musel jsem se smát. „Ty jsi vážně pako!“

„Přešel tě smysl pro humor?“ usmál se James. „Pamatuju si, že při našem prvním závodě sis taky nebral servítky. Vzpomínáš si, ne?“

Když se mi vybavila scéna s reportérem před naším prvním závodem, znovu jsem vybuchl smíchy.

„Jestli se dneska zabiju, můžeš za to ty,“ dodal jsem ještě, než jsem se vrátil do auta. Čekali jsme už jen na světelnou signalizaci.

„Připravený?“ ozvalo se najednou ve vysílačce.

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Jsem na tebe zvědavý. Ale nebreč, až tě porazím.“

„Leda ve snu,“ ozvalo se z druhé strany.

Na startovním semaforu se objevila první řada zelených světel. Začal jsem vyhánět motor do otáček, ruku pevně na ruční brzdě. Druhá řada. Otáčky na tři tisíce, spojka o kousek nahoru. Třetí řada. Spojku těsně před záběr, odjistit zámek ruční brzdy.

Světla zcela pohasla. Ruční brzda dolů, plyn téměř na podlahu. Kola se protočila a odpíchl jsem se ke startu. Okamžitě zařadit dvojku, hned poté trojku, vyhnat otáčky, zařadit čtyřku, a do první zatáčky. Zablokovat zadní kola, převést auto do smyku, udržet se na své straně silnice. Zatáčka končí, povolit plyn, srovnat kola, pedál znovu až na podlahu. Jako během tréninku.

Po zhruba polovině trati jsem mohl poprvé otočit hlavu doprava, kde jela Claudia. Ta se stále držela na mé úrovni, ačkoliv jsem ji rozhodně nešetřil. Na dlouhé rovince měla dokonce větší výkon a dostala se do vedení. V zatáčkách druhé poloviny trati jsem ji opět dohnal. Divil jsem se, jak výborně jela. Pokud jsem si dosud myslel, že umím o trochu více než ona, musel jsem dnes svůj názor přehodnotit.

V předposlední zatáčce jsem jel užší stopu a mohl se tedy dostat na poslední chvíli do čela. Mělo to ale háček, poslední zatáčka byla na opačnou stranu, velmi dlouhá, takže tam by na mě Claudia mohla hodně najet. Klasickou jízdou ji dnes neporazím, to mi bylo jasné. Musel jsem proto v této zatáčce zariskovat. Přitáhl jsem drift, jak jen to bylo možné. Získal jsem nějaký půlmetr, ale těsně před koncem zatáčky mi už bylo jasné, že jsem udělal chybu. Dostal jsem se moc blízko k bariéře, a musel tak povolit ještě před tím, než se oblouk srovnal, jinak bych se vyboural. Claudia toho využila, v širší stopě získala více rychlosti a dostala se do čela. To už mi bylo jasné, že jsem prohrál. V poslední zatáčce na mě Claudia ještě získala a nakonec vyhrála zhruba o půl vteřiny.

Zastavil jsem na dlouhé rovince za cílovou páskou, otočil se zpět a dojel do cílového prostoru. Tam jsem vystoupil a čekal na Claudiu. Porážka mě nesebrala, to už prostě k závodění patří, ale byl jsem zvědavý na její reakci.

Když po chvilce dorazila a také si sňala helmu, z jejího výrazu jsem ihned poznal, že nemůže uvěřit tomu, co se právě stalo.

„Výborně,“ řekl jsem. „To byla paráda.“

„Já to… nechápu,“ koktala. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Věř tomu,“ řekl jsem. „Vyhrála jsi. Jela jsi výborně.“

„Vyhrála jsem jenom díky tomu, že jsi riskoval.“

„A co jsem měl dělat jiného, prohrál bych tak jako tak,“ usmál jsem se. „Přiznej si to, jsi lepší. Gratuluju.“

Podával jsem jí ruku. Trochu se začervenala a stiskla ji. V tu chvíli dorazil James, vzal opět mikrofon a rozkřičel se na celé kolo.

„Žák dnes porazil svého mistra, vítězkou je Claudia!“ hřímal. „Navyšuje tak svoji bilanci na deset výher a jedinou porážku! Matthew odchází při sedmém startu poprvé jako poražený! Ale jak se na něj dívám,“ dodal šibalsky, „asi ho to zrovna nemrzí.“

Diváci se rozesmáli, a my s nimi. James měl pravdu, nevadilo mi to ani v nejmenším, když šlo zrovna o Claudiu.

„Jedu do garáže, dneska končím,“ řekl jsem. „Sejdeme se nahoře.“

Odvezl jsem auto do společné garáže, vypnul všechno, co šlo, a vrátil se do haly. Paul už na mě čekal.

„Tak kolik jsem ztratil?“ zasmál jsem se.

„Sto padesát pět,“ odpověděl. „Spadl jsi na deváté místo, Damian šel před tebe. Claudia poskočila na páté.“

„Takže James vede, Kacha je třetí, Claudia pátá, já těsně před desítkou, to není špatné,“ řekl jsem.

„To opravdu není,“ řekl Damian, který právě také vstoupil.

„Co ty tady?“ usmál jsem se. „Potřebuješ něco?“

„Já ne, to spíš vy. Všiml jsem si, že se dneska často střídáte na stanovištích, dost vás jezdí a do toho ještě zařizujete všechno okolo. Nehodila by se vám pomocná ruka, ode mě a Katie?“

„Což o to, práce je tu dost a dost, ale co byste chtěli dělat?“

„Docela ráda vezmu zavděk čímkoliv,“ řekla Katie. Právě k nám také přistoupila. Podíval jsem se na Paula.

„Co ty na to?“ zeptal jsem se.

„Pomoc by se hodila. Často nestíháme hlavně v cíli, točíme se tam v jednom kuse, to sám víš.“

„Vzali byste si práci v cíli?“ obrátil jsem se s dotazem zpět na dvojici přede mnou. „Potřebujeme někoho na zapisování časů a výsledků a zkoumání fotek, pokud to bude potřeba.“

„Klidně,“ řekl Damian. „Ale musíte nám popsat, co a jak.“

„Každé ráno před začátkem závodů byste dostali rozpis jízd. Nedaleko cíle je takový malý stan, asi jste ho viděli, tam sedává ten, kdo má při dané jízdě na starost časy. Budete tam mít připravené vše potřebné. Po konci jízdy nám odešlete časy, všechno ostatní už je naše starost. Když budete na řadě, někdo vás vždycky vystřídá. A nemusíte samozřejmě být pořád zalezlí u monitoru, klidně se podívejte na závod a zadejte výsledky až pak, stejně trvá zhruba deset minut, než začne další závod.“

„Bereme to, Katie?“ obrátil se Damian na svou společnici.

„Já s tím nemám problém,“ odpověděla.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Vždy hodinu před začátkem se tu pomalu scházíme. Nemusíte chodit tak brzy, klidně přijďte až před první jízdou, ale když budete chtít, rádi vás uvidíme. Zůstáváme tu i odpoledne, práce je vždycky dost. Někoho najdete buď tady v hale, nebo nahoře v patře, první dveře nalevo.“

„Dobře,“ usmála se Katie. „Tak tedy zítra.“

Chystala se k odchodu, ale sotva otevřela dveře vedoucí na ulici, couvla zpátky, protože dovnitř jako tornádo vrazila Anabel.

„Funguje to!“ hulákala na celé kolo.

„Počkej,“ rozesmál se Paul. „Co funguje? Vypadáš, jako bys právě vyhrála Nobelovku.“

Anabel nám ukázala na dlani malý čip, veliký zhruba jako pingpongový míček.

„To je sledovací zařízení,“ vysvětlila. „S přesností na pár metrů ti určí, kde se nachází předmět, na kterém je upevněný. Pracovala jsem na něm posledních pár měsíců.“

„To je hezké,“ řekl jsem, „ale k čemu ti bude?“

„Pojďme nahoru, vysvětlím vám to.“

Sešli jsme se všichni až zhruba za deset minut, James musel totiž ještě uvést poslední jízdu dne, Kacha nám odeslala poslední časy, a pro dnešek bylo hotovo. Nyní si Anabel mohla vzít slovo.

„Před pár měsíci se mi vylíhl v hlavě takový nápad,“ začala. „Uznejte sami, že se nám do závodů trochu vkrádá stereotyp. Každý den je to jedno a to samé. Tak mě napadlo tohle: víte o tom veřejném okruhu asi padesát kilometrů odsud?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Pokud si vzpomínám, ještě vloni se tam jezdily nějaké závody.“

„Ano, a je pořád plně vybavený. Mohli bychom si ho na den pronajmout a uspořádat týmový vytrvalostní závod na dvanáct hodin. Každý tým by tvořili tři jezdci a zvítězil by tým s největším počtem najetých kol.“

„Myslíš, že by nám ten okruh pronajali?“ otázal se pochybovačně Henry.

„Už jsem s nimi mluvila, ta částka je sice docela vysoká, ale šlo by to. Kdybychom zajistili veškerý catering, bezpečností služby a vše okolo, vyšlo by nás to zhruba na deset tisíc dolarů. Tu sumu dáme dohromady, a když zavedeme malé startovné, něco se nám vrátí.“

„Mně se ten nápad líbí,“ prohlásila Kacha. „Ráda zkusím něco nového.“

„Budeme hlasovat,“ řekl jsem. „Kdo je pro?“

Ruce zvedli všichni. Anabel dostala zkrátka výborný nápad.

Prvotní plán byl odsouhlasen a začali jsme řešit vše potřebné. Okruh jsme nakonec pronajali na přespříští víkend, tedy za dvanáct dní. Registrace se otevřou deset dní před závodem, startovné činí tři sta dolarů za tým. Anabel, která se nechtěla přímo zúčastnit, sehnala pár dobrovolníků na hlídání trati, samozřejmě za slušnou peněžitou odměnu, Henry obstaral firmu na catering a také několik týmů mechaniků. Přesto jsme týmům důrazně doporučili, aby si sehnaly, pokud možno, vlastní tým.

Závod se od začátku setkal se vskutku nebývalým ohlasem a už po dvou dnech jsme měli ve startovní listině dvacet jedna týmů a další přibývaly. My sami jsme nakonec utvořili dva týmy; první ve složení já, Claudia a Katie, druhý v sestavě James, Kacha, Damian. Našemu týmu se coby mechanik nabídla Hannah a tři její pomocníci, takže i tento problém byl zdárně vyřešen.

Čím více se závod blížil, tím více jsem se na něj těšil. Připomnělo mi to mé staré časy v NASCAR. Kéž by tady byl někdo z mých dávných přátel! To jsem ještě nemohl ani v nejmenším tušit, co se stane v následujících dnech.

Hned dvě překvapení

Dva dny před startem jsme přerušili veškeré jízdy, aby se týmy mohly připravit na vyčerpávající dvanáctihodinový závod. Nakonec se jich přihlásilo téměř čtyřicet, což byl počet, který nám všem vyrazil dech. Každý tým se chtěl seznámit s okruhem, na kterém se pojede, a to bude zcela jistě záležitost několika dní. Mimoto byla den před samotným závodem v plánu kvalifikace, sestávající se z denní a noční části.

Já, Claudia a Katie jsme se sešli nahoře v kanceláři, abychom se rozhodli, s jakým autem pojedeme.

„Potřebujeme, aby něco vydrželo, čeká nás perných dvanáct hodin, takže se nemůže rozbíjet každou hodinu,“ řekla Katie.

„V tom případě můžeme rovnou vyloučit moje, protože na tom se každou chvíli něco rozbije, chudák Hannah s tím má hodně práce,“ řekla Claudia.

„Takže je to mezi mým a tvým, Matthewe. Moje je trochu rychlejší, ale tvoje má lepší ovladatelnost a výdrž.“

„Podívejte se na plán trati,“ řekl jsem. „Ten okruh je v první části hodně technický, nevidím tam moc šancí na předjetí. Pak následuje jedna dlouhá rovinka, další série zatáček a dvě delší rovinky směrem do cíle. Všehovšudy jsou na té trati tři místa, kde můžeme dupnout na plyn, jinak to bude hodně o preciznosti. Nechci znít jako šovinista, ale řekl bych, že moje auto se na tohle hodí víc.“

„Fajn, já s tím nemám problém,“ usmála se Katie. „Kolik kol musíme odjet v kvalifikaci?“

„Každý jezdec minimálně tři ve dne a tři v noci,“ odpověděl jsem. „Podle nejlepších dosažených časů se vypočítá průměr denní a noční části, ten se sečte, a tým s nejlepším součtem časů odstartuje první.“

„Počkej, takže naše časy se zprůměrují?“ řekla Claudia. „To si nikdo nemůžeme dovolit moc zaostat.“

„I kdyby se to stalo, nic moc se neděje,“ uklidňoval jsem ji. „Je to závod na dvanáct hodin, pár míst na startu nebude hrát roli.“

„Stejně bych ráda vyrazila jako první,“ řekla Claudia.

„A kdo ne?“ řekl James, který k nám právě přišel. „Hodně štěstí, kamarádi.“

„Vám taky,“ usmála se Katie. „S kterým autem jedete?“

„S mým,“ odpověděl James.

„To jsem tušil,“ zasmál jsem se. „Určitě víš, že se chová podobně jako moje a na tu trať bude nejlepší.“

„Jistě, že vím,“ řekl James. „Snažte se nezůstat moc daleko za námi, byla by to nuda.“

„To čekej, ty provokatére. Uvidíme se zítra.“

V devět hodin ráno dalšího dne začala denní část kvalifikace. Hannah a její tým připravili můj vůz pro závod, jak nejlépe uměli. Vyměnili gumy, a zadní pérování, které měla Toyota původně namontované, nahradili tvrdším. Nebylo možno vyloučit, že se na trati s někým ťukneme, a aby nám zadek auta skákal jako klokan, o to jsme nestáli.

Jako první vyrazila na trať Katie, zdržela se tam deset kol a své nejlepší kolo zajela za 1:37:425, což byl v tu chvíli pátý nejrychlejší čas. Pak jsme potvrdili v elektronickém systému výměnu jezdců a na trať vyjela Claudia. Ta zvládla velmi rychle zajet dobré kolo, 1:36:974, a pustila za volant také mě. Protože jsem si se svým vozem pochopitelně nejlépe rozuměl, plánoval jsem také já zajet rychlé kolo.

Neměl jsem tušení o svých časech, a tak jediným vodítkem mi bylo hlášení mých kolegyň z depa. První kolo nebylo nijak rychlé, 1:38:691, rozhodně jsem musel zajet lepší. Po pěti kolech jsem měl na kontě čas 1:37:115, zhruba o dvě desetinky pomalejší než Claudiin. Pak jsem měl našlápnuto na hodně rychlé kolo, pod 1:37, když se to stalo.

V pravotočivé zatáčce, poslední před dlouhou rovinkou zhruba v polovině okruhu, mi uhýbal ze stopy pomaleji jedoucí Chevrolet. Míjel jsem ho a chtěl vyjet ze zatáčky, když strhl volant doprava a vjel přímo přede mě. Okamžitě jsem dupl na brzdy, ale kontaktu jsem už nezabránil. Srážka mě vyhodila z trati až do trávy, auto se dvakrát otočilo kolem své osy a zůstalo stát. Z pneumatik se kouřilo jako z papiňáku.

„Dobrý?“ ozvala se do vysílačky Katie.

„Ne tak úplně. Mám chuť někoho zabít, to asi nebude úplně dobrý,“ procedil jsem mezi zuby.

„Pojeď zpátky do depa, podíváme se na to,“ zaslechl jsem Hannah. Zamířil jsem tedy zpět do boxů, kde jsme s úlevou zjistili, že auto srážku nijak neodneslo a mohl jsem ihned jet dál. Pak přímo před naším depem zastavilo jiné auto. Chvíli jsem si myslel, že si spletl garáž a už mu dával znamení, ale pak jsem ruku spustil. Všechno ve mně vřelo. Byl to ten Chevrolet.

„Jestli si přišel otvírat hubu, asi mu už fakt něco udělám,“ řekl jsem. Dveře se otevřely a z vozu vystoupil jezdec, který se se mnou předtím srazil. Když si sňal helmu, zjistil jsem, že to není muž, ale mladá žena. V tu chvíli jsem překvapením pustil z ruky svoji helmu, kterou jsem dosud držel.

„Danico?“ vykřikl jsem. „Co tady, kruci, děláš?“

„Co asi?“ usmála se. „Nemysli si, že se věhlas vašich závodů nedonesl až k nám. Přišli jsme si zasoutěžit. Máš na mě chvilku?“

„Jen pojď,“ řekl jsem, když jsem se konečně vzpamatoval.

Usadili jsme se v depu na nejbližším volném místě, a já už Danice visel na rtech, abych z ní dostal nějaké vysvětlení.

„Napřed mi dovol omluvit se za tu šlupku. Musela jsem uhýbat ještě jinému autu a myslela jsem, že už jsi pryč. Měla jsem tě ve slepém úhlu.“

„Dobrý, to se stane,“ řekl jsem. „Ale co děláte tady?“

Rozhlédl jsem se po ostatních, a v tom jsem postřehl, že se Hannah tiše směje.

„Vy jste o tom věděli?“ vypálil jsem.

„Jasně, že věděli,“ rozesmála se teď už na celé kolo. „Přišli za námi před pár dny, přirozeně tak, abys je neviděl. Hned jsme si na Danicu vzpomněli, vzal jsi nás přece kdysi přímo k nim do depa. Tak jsme se dohodli, že si z tebe trochu vystřelíme.“

„Kdo tady ještě je, Danico?“

„Kevin a Jimmie,“ odpověděla s úsměvem.

„Ta stará vojna Jimmie se sem táhnul?“ zasmál jsem se.

„Když se doslechl, kam jedeme, nedal jinak, řekl, že tě musí vidět. Nedal nám pokoj, dokud jsme ho nevzali taky.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že na vás tady natrefím,“ řekl jsem. „Příjemně jste mě překvapili, bude fajn si proti vám zase zazávodit.“

„To rozhodně,“ zasmála se Danica. „Stav se za námi po kvalifikaci. Musím padat, čekají na mě v depu.“

Danica odešla, já znovu nasedl do auta a pokusil se zajet ještě jedno dobré kolo. Nakonec jsem stlačil čas na 1:36:715, což nám z denní části kvalifikace dalo průměr 1:37:038. V průběžném pořadí to stačilo na třetí místo, Jamesův tým zajel o něco lepší průměr časů, a závodní tým ve složení Danica, Jimmie a Kevin nám všem nadělil rovnou půl vteřiny.

Do noční části kvalifikace jsme vyjeli ve stejném pořadí. Protože nás často oslepovala světla vozů okolo, jeli jsme pomaleji a dosáhli nakonec průměrného času 1:37:785. V celkovém součtu časů jsme zaostali za trojicí James, Kacha, Damian o třicet dva tisícin sekundy, to nás velmi mrzelo. V porovnání se svými kolegy z NASCAR jsem zajel v obou částech podobné časy, ale zkušená trojice stejně s přehledem uhájila pro závod pole position.

Večer jsme se konečně všichni sešli, abychom si popovídali. Seděli jsme nad šálkem kávy, však už táhlo skoro na jedenáctou večerní a byli jsme unavení.

„Jak jste se sem vůbec dostali?“ ptal jsem se.

„Ty nevíš, že ty vaše závody už dávno nejsou jenom oblastní záležitost?“ řekl Jimmie. „Doneslo se to až do našich kruhů. Hned jsme si vzpomněli na tebe. Kdo myslíš, že dal Anabel nápad uspořádat takový závod?“

To bylo další pořádné překvapení. „Takže to celé je vaše práce?“

„Jistě,“ odpověděl Kevin. „Zavolali jsme Jamesovi, ten se domluvil s Anabel i s ostatními a vydávali to za svůj nápad. Pekli na tebe boudu pěkných pár měsíců, kamaráde.“

„Co jsem měl od vás čekat jiného,“ zakroutil jsem hlavou.

„Znáš nás přece dobře,“ zasmál se Jimmie.

„Pojďme k tobě,“ řekl Kevin. „Vypadáš dobře, rozhodně líp než kdysi. Kacha nám včera leccos vyprávěla, hlavně o tom posledním boji. Zachoval ses statečně, ale co kdybys padl do pasti?“

„Ta možnost tady byla, Kevine,“ odpověděl jsem a usrkl ze šálku. „Ale musel jsem to udělat. A dokud to dopadlo dobře, nemá cenu se nervovat. Doufám, že tyhle časy se už nikdy nevrátí.“

„Prošel sis v životě vážně spoustou nepříjemných věcí,“ řekla Danica. „Ale teď se mi zdá, že už jsi konečně našel i kousek štěstí.“

„Dá Bůh, že jsem si to i zasloužil, několikrát se málem zabít, to se jen tak někomu nepovede,“ pokrčil jsem rameny. Všichni se zasmáli.

„Doufám, že se zítra nebudeš držet zpátky,“ řekl Jimmie. „Snad se na dráze potkáme.“

„Neboj se, nebudeme se krotit,“ řekl jsem. „Mějte se tu.“

Přestože už bylo pozdě večer, a závod měl začít již v deset hodin, zašel jsem ještě naposledy do depa, zkontrolovat věci a ujistit se, že auto je na zítřek připravené. Všechno se zdálo být v pořádku. Nicméně mě překvapilo, že jsem v tuto dobu narazil na Hannah.

„Co tu děláš tak pozdě?“ ptal jsem se.

„Čekám tu na tebe,“ usmála se. „Věděla jsem, že přijdeš.“

„Jak tě znám, tady nejde jen tak o maličkost, viď? Tak co bys ráda?“

Zatímco jsem takto mluvil, skládal jsem si věci, které jsem předtím kontroloval. Hannah se mezitím posadila na nejbližší židli a chvíli se pouze dívala do země. Pak zvedla oči.

„Řeknu to na rovinu. Je to možná trochu trapné, ale držet to v sobě už nebudu. Mám tě ráda.“

Helma, kterou jsem držel, mi znovu málem vypadla z ruky. Podíval jsem se na Hannah neschopen slova.

„Dusím v sobě ten pocit už docela dlouhou dobu,“ pokračovala. „Vím, že pro tebe je na prvním místě Claudia, rozumím tomu, znáš ji od prvního dne a několikrát si jí zachránil možná život. Ale to samé můžu říct o sobě. Jsem si jistá, že Warthogs – promiň, že je sem tahám – o mně taky věděli a určitě se mnou měli své plány, stejně jako s vámi. Vím, že jsem vám potom moc nepomáhala, takže jste na mě skoro zapomněli…“

Gestem jsem ji umlčel a navázal řeč.

„Nezapomněli jsme na tebe. To bychom si nikdy nedovolili. Udělala si pro nás víc než dost. Kdo nám dal první indicii, že na nás Warthogs znovu něco chystají? Tos byla ty, já na to nezapomněl. Jsem ti vděčný za to, cos pro nás udělala, bez tebe bychom možná padli do další jejich léčky. Ale teď musíš porozumět ty mně. S Claudií jsme si prošli mnoha ošklivými situacemi a nikdy jsme během toho nepomysleli na to, co by mezi námi mohlo být. Řekl bych, že nám to oběma došlo až po konci toho všeho. Kdyby se tenkrát cokoliv událo jinak, mohla jsi na jejím místě být ty. Ale tohle nemůžu ovlivnit. Co ale ovlivnit můžu, je vztah mezi tebou a mnou.“

Podíval jsem se jí pevně do očí. „Byl bych moc rád, kdyby mezi námi zůstalo to přátelské pouto z minulosti, i po tom, co jsem ti dnes řekl. Ale na víc v tuhle chvíli pomýšlet nemůžu. I když tě mám rád stejně jako Claudiu, nemůžu ji zradit.“

„V tom tě poznávám,“ usmála se Hannah. „Za všech okolností myslíš na přátele.“

Přistoupila ke mně, pořád s úsměvem na rtech, a vzala mě za ruku. „Ale kdyby sis to někdy rozmyslel, dej vědět.“ S těmi slovy mě lehce políbila na tvář a odběhla. Díval jsem se za ní, dokud její kroky nedozněly ve tmě. Ty dobré dítě!

Velký závod

V neděli v devět hodin ráno pohasly tří řady červených světel na startovním semaforu a 38 vozů vyrazilo do první zatáčky. Katie, která seděla za volantem našeho vozu, se hned po první sérii protáhla na druhé místo za Jimmieho. Hned po startu si naše trojice začala vytvářet náskok před ostatními a po pár odjetých kolech se nás držely už jen další dva vozy. I ty ovšem brzy odpadly a už necelou půlhodinu po startu bylo jasné, že o vítězství se poperou jen naše tři týmy. Všichni ostatní zůstávali daleko vzadu.

Ačkoliv Katie jela nadoraz a v časech na jednotlivá nadělovala jiným skoro půl sekundy, nedokázala na Jimmieho ani Jamese najet vůbec nic. Musel jsem obdivovat dovednosti těch tří. Bylo jasné, že jsou opravdu o třídu výše než všichni ostatní.

Podle zavedených pravidel mohl každý jezdec strávit na dráze v kuse maximálně dvě hodiny, v praxi se však střídalo při dotankování nebo výměně gum, v nejhorším případě po opravě nějaké závady. Za hodinu a čtvrt jsme poprvé vyprázdnili nádrž a Katie pustila za volant Claudiu. Během chvíle se objevily také zbylé dva vozy a doplnily nádrže po okraj.

„To může být chyba,“ prohlásila Hannah, když to viděla. „Gumy další hodinu už nevydrží, Claudia sem bude muset zajet tak za polovinu doby. Oni možná ještě dřív, protože teď mají plné nádrže, jsou těžší a rychleji likvidují pneumatiky. My naproti tomu můžeme dotankovat na plnou nádrž rovnou během výměny.“

Ukázalo se, že Hannah měla znovu plnou pravdu. Během třiceti minut se Claudia ozvala do vysílačky s oznámením, že se jí auto v zatáčkách smýká. Použil jsem všude dostupné kamery a podíval se na pneumatiky. Každou chvíli z nich odlétávaly nepatrné částečky gumy.

„Claudio, ty gumy budou během pěti minut úplně na hadry, musíš do depa, nebo se někde vymeleš,“ hlásil jsem.

Auto se objevilo během necelé minuty.

„Byli tady už?“ ptala se Claudia, když vystoupila, aby dala mechanikům možnost přezout na novou sadu.

„Nebyli, ale budou na tom podobně jako my,“ řekl jsem. „Každou chvíli…“

V ten moment kolem nás profrčel James, který využil svoji směnu skoro do poslední minuty, a těsně za ním Danica.

„Vida, my o vlku…“ usmál jsem se.

„Na trati jsme se navzájem několikrát předjeli,“ řekla Claudia. „Ti dva fakt vědí, co dělají.“

„Od Jamese bych nic jiného nečekal,“ řekl jsem. „A Danica je profík. Porazit tyhle týmy bude hodně těžké.“

„Uděláme, co jen půjde,“ řekla Katie. „Claudio, pojedeš ještě?“

„Ráda bych, pokud nejste proti,“ odpověděla.

„Beze všeho,“ řekl jsem. „Ale opatrně, možná teď pojede Maniak, s ním to bude dobrodružství.“

Tentokrát jsem se ale pletl, Maniak nevyjel, za Jamesův tým vyrazila Kacha, Danica zůstala za volantem, a tak se nyní na trati navzájem naháněly tři proklatě dobré dívky. Když uplynula další hodina a závod se blížil ke své čtvrtině, dostal jsem se poprvé za volant i já. Chtěl jsem využít dobrých znalostí vozu a také svých schopností a pokud možno na ostatní zkusit něco najet.

Hned u výjezdu z depa jsem narazil na Maniaka. Čekal jsem to, když dosud nejel, ale stejně ve mně hrklo. Bylo jasné, že mi nedá pokoj, dokud mě nenechá v prachu.

Následujících několik kol jsme se přetahovali o každou vteřinu, ale protože nám toto pošťuchování zhoršovalo časy, rozhodl jsem se toho nechat. Bylo jen otázkou času, kdy jeden z nás při takové jízdě něco nebo někoho trefí.

Během hodiny a čtyřiceti minut, které jsem strávil na trati, jsem dokázal najet půl kola na Kevina a dokonce celé kolo na Damiana, ale stálo mě to hodně sil. Když jsme doplnili nádrž a znovu vyměnili gumy a na trať vyrazila Katie, prostě jsem si v depu dřepnul na zem.

„Nevím, jestli tohle tempo vydržím ještě další směnu,“ řekl jsem. „Je to mnohem náročnější, než jsem čekal.“

„A hlavně opravdu vyrovnané. Vždyť máme po skoro pěti hodinách téměř stejný počet kol,“ ukázala Claudia na průběžné výsledky. „Nedivila bych se, kdyby rozhodlo, kdo projede na konci první cílovou páskou.“

„Jenže každou chvíli by mohly začít problémy,“ řekl jsem. „Přišlo mi, že auto začíná zlobit. Chová se jinak, než jak si ho pamatuju z dřívějška nebo třeba z kvalifikace.“

Bohužel, mé obavy se potvrdily. Než se závod přehoupl do šesté hodiny, Katie, která právě byla na trati, hlásila, že motor vynechává. V depu se ukázalo, že chybí malá součástka ze systému vstřikování paliva. Jako naschvál nebyla po ruce, a než jsme ji našli a závadu opravili, najely na nás oba týmy sedm kol. V tu chvíli jsme klesli dokonce až na čtvrté místo.

Jenže, jak se říká, neštěstí nechodí po horách, ale po lidech, takže i ostatní vozy začaly vypovídat službu. Ve chvíli, kdy jsem vyšel ven, abych se podíval do vedlejšího depa, projel kolem James a z motoru se mu kouřilo jako z papiňáku. Přísahal bych, že se musel vařit i olej v motoru, ten smrad byl neskutečný.

Rovněž jedinému ryze profesionálnímu týmu v poli se problémy nevyhnuly, byť byly tentokrát nezaviněné. Do Jimmieho se v levé zatáčce hned za cílovou rovinkou opřel vedle jedoucí Volkswagen a vytlačil ho mimo trať, divže neskončil ve svodidlech. Vůbec poprvé se musely vyvěšovat žluté vlajky, a když nás Jimmie vyhledal v depu, nevypadal moc potěšeně.

„Ten chlap je cvok,“ říkal. „Prostě mi vletěl do cesty, když viděl, že jsem rychlejší.“

„Jak vypadá auto?“ tázal jsem se.

„Levý přední světlo je úplně na kusy a pár plechů je promáčklých, ale jinak to snad nic nebude. Potěšilo mě, že ten druhý z toho vyšel o dost hůř, pořád ještě tam stojí mimo dráhu. Asi mu chcípl motor.“

„Jo, vypadá to tak,“ řekl jsem, když jsem se podíval do nejbližší zatáčky. „Aspoň bude klid. Takový magory tady nepotřebujeme.“

Jenomže největší potíž celého dne měla nakonec potkat nás. Když do konce chybělo jen lehce přes dvě hodiny, byla právě na trati Claudia. Trať se už ponořila do tmy a světla vozů kolem řidiče oslepovala. Každou chvíli tak skončil někdo mimo trať, dokonce i zkušený Kevin si neodpustil malý výlet. Claudia však jako by v tom jezdila odjakživa. Získávala jednu pozici za druhou, až jsem se tomu divil.

„Jede opravdu excelentně, nechápu, kde se to v ní bere,“ žasla Katie. Nutno říct, že nebyla sama.

„Pokud nám to auto vydrží až do konce, máme slušnou šanci,“ řekl jsem.

Vtom se z interkomu, díky kterému jsme mohli komunikovat s tím, kdo byl právě na trati, ozvala hromová rána, až jsme sebou trhli. Vrhl jsem se k mikrofonu.

„Co se stalo? Jsi celá?“

„Dostala jsem najednou v zatáčce pořádnou ránu,“ ozvala se po chvíli Claudia. „Něco je rozhodně rozbitý, vysadil mi motor.“

„Dokážeš to nahodit a dojet s tím sem?“ ptala se Hannah.

Chvíle ticha. „Nenaskočí. Tohle je asi konec.“

Když auto po chvíli nouzově dotáhli do depa, bylo nám jasné, že je opravdu zle. Už jen pomačkané plechy a viklající se kolo dávalo tušit, že to nebude jen pár šrámů.

„Zlomil se brzdový kotouč,“ hlásila Hannah. „Dva ráfky jsou totálně na šrot, to se bude muset celý vyměnit. Pravý zadní světlo je na kusy, na boku to vypadá jako na horách, samý důlek, a motor samozřejmě neběží. Jestli tohle opravíme, než závod skončí, bude to zázrak.“

„Co se tam stalo?“ ptala se Katie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Napříč peklem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.