MARTINA LEIEROVÁ

DŮM S VYPŮJČENÝM

VÝHLEDEM

BRNO 2017

Vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR

© Martina Leierová, 2017

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-314-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-315-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-316-6 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PROLOG

ČÁST I.

PRAHA

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

ČÁST II.

AMERIKA

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

ČÁST III.

TOKIO

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

ČÁST IV.

DOMA

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

ČÁST V.

CESTOU

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

ČÁST VI.

CIZÍ MĚSTA

KAPITOLA 36

EPILOG

EDIČNÍ POZNÁMKA

PROLOG

Krok těžkne. Úzká asfaltka se plazí vzhůru neochotně, pevně přivinutá k hoře. Mění šířku podle toho, co jí hora dovolí. A na dohled jen hluboké lesy, neprostupná zelená ve všech odstínech, od zářivé až po tu nejtemnější. Ticho houstne, už neslyší ani horskou říčku dole ve strži.

Nad nejvyššími srázy chybějí svodidla, nezbylo na ně místo? Zoa přistoupí až k úplnému okraji cesty, předkloní se a nad propastí vidí jen konečky svých vlasů a špičky červených bot. Jeho bot, na jejích nohou. A hluboko pod ní říčka — tyrkysová barva vody vypadá jako na fotce z přepálených prospektů cestovních kanceláří. Kdyby teď skočila dolů, nesl by ji chvíli proud? Ulevilo by se jí vůbec?

Skončit právě tady, v posvátných mělkých vodách řeky Otonaši, by nakonec nemuselo být tak zlé — kdo do nich vstoupí, bude očištěn, voda odplaví všechny nečistoty z hloubi jeho nitra. Tak to určitě.

Zoa se od strže pozvolna otáčí a i se svými nečistotami v duši pokračuje pomalu vzhůru. Zaplavuje ji smutek, hluboký a nevyhnutelný, který pokaždé trpělivě číhá na svou chvilku. Zoa se snaží rozptýlit myšlenky, vyvést je z bloudění v popelavých tmách. Nohy se rozcházejí ztěžka, unavené dlouhým putováním nebo gravitací, která se ve výškách zdá být silnější.

Každým dnem musí dorazit k hoře Kója. Snad se tam mezi holohlavými mnichy a gajdžiny rozpustí jako pěna do koupele. Mezi cizinci, kteří ve starých chrámech hledají cestu ke štěstí, přijeli z daleka a nakrátko, ze zvědavosti, nebo ve snaze schovat se tu před životem, v němž nemůžou najít klid. A doufají, že ho najdou zrovna tady. Ona míří do těchhle míst z důvodů o tolik prozaičtějších, až se jí tomu chce smát, osudu, jeho schválnostem, sobě samé. Ztracená v zemi, kde se nedomluví, kde se slunce maluje červenou barvou, kde není budoucí čas, snad proto, že všechno důležité se odehrává právě teď a tady, byť v sebeubožejší přítomnosti.

První věc, kterou v městečku Kója udělá? Pořádně se nají. A umyje. Možná se nejdřív umyje, pak nají. Usnout, spát tři dny a tři noci, sto let, nemyslet na nic, jen spát. Možná potom vyjde ven a pokusí se naplnit zásobník v hlavě novými obrazy, aby nemusela myslet na ty, které se jí nechtěně, nejčastěji těsně před usnutím, vynořují z paměti. Cigareta balancuje na Tomohirových rtech, když se chechtá. Štětec v levačce, barvami pocákaná kostkovaná košile. Tomohiro se otáčí zády, vlasy svázané do culíku, a mizí svým rychlým tichým krokem ve dveřích.

Zoa se vleče, bolí ji nohy, ramena, záda, už i za krkem. Pohladí bezmyšlenkovitě jeho tričko, ještě není nasáklé jejím potem, ještě cítí jeho vůni. Snaží se v hlavě zaplašit ten nejpronikavější obraz ze všech, ze kterého mrazí. Obraz smrti, tělo, z něhož život zmizel bůhvíkam a nechal tu jen pohozenou slupku. Prázdnou, nadbytečnou. Smrt je všechno, jenom ne dotyk nekonečna. Přesně naopak.

Kolik je to měsíců, co odjela z Prahy? Rok? Už si nevzpomíná, čas se zvláštně prohnul, je teď nepodstatný, nepřerušený dny a hodinami. Proč na ni teda padá těžký jako věčnost?

ČÁST I.

PRAHA

KAPITOLA 1

Den začíná obvykle okolo sedmé, zvoněním budíku po spánku kratším, než by bylo třeba. Zoa se pozvolna probírá a poslouchá, jak se město vrací do života. Vnitřky domů se začínají rozespale hýbat. Někde zaskřípe otvírané okno, někdo pouští sprchu, jiný rádio. Sousedova dodávka — už pořádnou chvíli nastartovaná — se konečně hlasitě rozjíždí do kopce, po chodníku poskakují lehké kroky vedle delších a mnohem těžších, dnes s tatínkem směr školka. Pejskař přímo pod jejím oknem spílá psovi, což Zou probudí úplně, a až pana Matyáše uvidí, poprosí ho, aby tak neřval. Všichni se tu znají, na téhle vesnici uprostřed velkoměstské džungle, kde člověka v noci budí leda tak noční ticho. Tedy alespoň ji budilo, když se sem před dvěma lety přistěhovala z New Yorku. Lekala se, že se něco stalo, když je takové ticho, že Praha náhle zemřela a místo ní tu zbyla jen černá jáma.

Zoa vyskočí z postele, ještě se otočí na Adama. Spí tvrdě a klidně, pravidelný hluboký dech mu zvedá hrudník, ruce má rozhozené do stran a pusu dokořán, jako by chtěl ještě něco dodat, ale nemohl si vzpomenout co. Jen ať spí, znavený muž svobodného povolání, má ještě čas. Alespoň zaspí kocovinu, kterou mu pondělní ráno naservíruje až do postele.

Zoa schází po schodech do kuchyně, ve které je chladno nehledě k ročnímu období. Přehodí si přes ramena deku a postaví vodu na čaj. Stojí a rozespale pozoruje stříbrnou hubičku konvice, voda v ní už bublá, nejdřív vyletí dva obláčky páry, po nich celý komín, jako z parní lokomotivy. U druhého hrnku čaje přemýšlí, co ji dnes čeká, redakce, porada, oběd, rozhovor, redakce, večeře, Adam, rutina.

Venku je krásně, mnohem tepleji, než se zevnitř zdálo. Zoa sjíždí na kole značky Nirvána k řece. Když ji mine třetí amatérský cyklista ve sportovním dresu a nespokojeně cosi sykne směrem k její poklidné jízdě, Zoa se na to vykašle a odbočí z cyklostezky. Pojede jinudy, přes most, jen na chvíli zaváhá, kde zabočit. Vpravo? Až tamhle, dál? Najednou přijíždí do míst, kde ještě nikdy nebyla. Je tu lesík i louka a malý kemp, přes cestu jí přeběhne bažant. Míjí kempující, kteří na skládacích židličkách a s výhledem na Vyšehrad dopíjejí ranní kávu, a než vstřebá trochu jejich dovolenkového poklidu, cesta před ní končí. V řece. Zoa sleze z kola a přemýšlí, jestli to bude muset jet celé zpátky. Zírá na blížící se loďku. Je to přívoz. Převozník sice nad kolem chvilku zaváhá, pak ale mávne rukou a odveze ji na pevninu.

Cesta se tím trochu protáhla, nebo možná zkrátila, to je v tuhle chvíli těžké odhadnout. Zoa spěchá, aby stihla sprchu, čisté oblečení v batohu, v miniaturní kuchyňce kafe a ze své přihrádky poštu a patero dnešních novin, „naše“ a konkurenční. Zastaví se uprostřed chodby a čte: Sestra vraždila bez soucitu, Vraždící sestra u výslechu, Sestra a šest bezcitných vražd. Houká to na ni rudě jako policejní majáček ze všech titulních stran. Nevyšetřuje se to teprve?

V rozlehlé redakci ještě ani nesvítí to mrtvolné zářivkové světlo, takhle poloprázdnou, topící se v pološeru, ji má obzvlášť ráda. Chvilka vzácného klidu, než začne hučet, než se rozezvoní telefony a rozjede kopírka. Lidé se trousí ke svým stolům, hlasy kolem se začínají proplétat v rozhovoru, zatím v tichém souladu, k večeru častěji v hlasité rozepři. Tak jak je to s tou vraždící sestrou? Otvírá konkureční noviny. Než se stihne začíst, zjeví se u jejího stolu František i se svým konstantně ustaraným výrazem.

„Čau,“ poklesne hlasem.

„Čau?“ opáčí Zoa a čeká.

„Hele,“ podrbe se kliďas za krkem zpomaleně, jako by se právě probudil z hlubokého spánku. „Daniel chce s tebou mluvit.“

„Se mnou?“ podiví se Zoa. „Tak jo, díky,“ napije se kafe a očima se vrátí k první verzi příběhu. Periferně vidí, že František pořád stojí vedle jejího stolu. Vzhlédne k němu: „Co? Ještě něco?“

„Máš jít prej hned,“ řekne pomalu a pokrčí flegmaticky rameny. „Tak pojď asi radši hned.“ Zoa zapátrá v jeho obličeji, někdy z něj opadne nános věčné únavy a ona tam na pár vteřin zahlédne něco, z čeho se tiše zaraduje: snad pobavení, nadhled, porozumění, jiskru v očích. Teď nic z toho nevidí, z jeho výrazu čte jediné: průšvih. A je zbytečné, že to František dodá: „Průšvih,“ zakoulí šedýma očima.

Zoa tedy jde, vstříc svému průšvihu, a snaží se nemyslet na to, jak Daniel, šéfredaktor a ředitel v jedné osobě, často a nejspíš i rád řve, nemyslí na jeho nekontrolovatelné záchvaty vzteku. Dneska je tak krásně, to bude v pohodě, uklidňuje se, když ťuká na pootevřené dveře prosklené rohové kanceláře a co nejmileji, na své poměry téměř sladce, říká: „Dobré ráno. Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Jo, pojďte dál a zavřete,“ řekne bez pozdravu šéf. Dolistuje časopisem plným fotek, odhodí ho na kraj stolu a podívá se na Zou. Zavřela dveře, ale nepohla se z místa. Z jeho chladného a nepřátelského kukuče ji zamrazí v zátylku. „Tak si sedněte, ne?“ pokyne netrpělivě rukou. „Heleďte, tak dneska měl jít do novin ten váš článek o padělcích.“

„Měl?“

„Jo, měl. Ale nepůjde.“ Daniel zakroutí hlavou a udělá působivou pauzu, nenachází slov nebo si možná chce jen užít její překvapený výraz. „Takovou blbost v žádném případě nepustím,“ dořekne tónem, který může, nebo má, odradit od další diskuse.

„Proč? Co tak najednou? Vždyť jsme o něm mluvili už nejmíň pětkrát,“ nedá se Zoa.

„Je to blbost. Nejhorší text, jaký jste kdy napsala. A tečka,“ odsekne on a rád by v tom viděl i tečku za tímhle rozhovorem.

„Ale proč?“

Daniel si místo odpovědi podepře rukama bradu a s přehnanou artikulací řekne: „Chybí tam objektivita, prostě to nepůjde, napište něco jinýho.“

„Hm, to mě mrzí,“ sklopí Zoa hlavu, jasně že jen hraje, že ji to mrzí, ten text už četli dva editoři a moc připomínek neměli. Najednou se zatváří, že ji napadlo skvělé řešení, a navrhne: „Tak ho odsuneme! Dneska napíšu jinou věc a postupně do článku doplníme, co vám tam chybí, aby byl objektivní.“

„Na to klidně zapomeňte. Ten článek prostě, ať takový, či jiný, do novin nepustím,“ mávne Daniel rukou. Zou tím ale nezastraší. Co za tou náhlou změnou názoru může být? Dívá se na něj s úsměvem, ale oči se jí úží, jak přemýšlí. Totiž, za tři týdny práce na textu má nárok alespoň na vysvětlení, proč se háže do koše.

„Já tomu pořád nerozumím,“ řekne po pravdě Zoa.

Jemu se pod levým okem objeví jemný tik. „Nechme to být, prostě to do novin nepude a tečka.“ Daniel vstává, věcně kývne směrem k hodinám. Zoa se zvedá s ním, za chvíli začíná velká porada. Procházejí rychle a beze slova chodbou, ve skleněné zasedačce on zamíří do čela oválného stolu, Zoa k poslední prázdné židli na opačné straně místnosti. Hlava ji ale neposlouchá a přehrává proběhlý rozhovor. Zoa pozoruje okolní dění s vypnutým zvukem. Někdo s rozvážným výrazem poklepává na titulek na hlavní straně a ostatní kývou, kýve i Zoa. Všichni se teď otáčejí ke kolegovi, který se ujal slova. Je to nejspíš jemné, trefné a humorné vystoupení. U další strany se šéfredaktor rozčílí a bouchá do stolu. Jeden obličej rudne, nejspíš viník. Tužka Danielovy asistentky se s lehkostí míhá v bloku, přebásněný zápis z porady cinkne v počítači všem členům redakce ještě dopoledne.

Všichni odkládají noviny a Zoa zapíná zvuk. „Takže k dnešnímu vydání. A rychle, rychle, ať to máme za sebou,“ popohání Daniel. Na titulní stranu půjdou, no tak jistě, teroristi. Z domácího navrhují korupční aféru. Novela zákona? To ne, to bylo už třikrát. A premiéra toho českého filmu? Kdo tam hraje? Tak jeho fotku, nebo ne, dáme její, je hezčí, a on už nikoho nezajímá. Fotoeditorka si dělá poznámky. A teď hezky popořadě, o čem se dnes bude psát? Od Domácího přes Zahraniční až ke Kultuře. Tak můžeme dál? Akademie, Věda a Názory. Jedeme, jedeme, a teď k magazínu, Daniel nad plánovaným obsahem nadskočí, znovu křičí něco v tom smyslu, že nám všechno utíká, všechno! Vedoucí magazínu, elegantní tmavovlasá dáma tak o dvacet let starší než on, jako vystřižená z módního časopisu, ho zamlkle pozoruje a neohradí se, ani když svou výbušnou etudu zakončí zvoláním: „Kurva, tak přemejšlejte taky hlavou, do piči.“ Pohledy přítomných se snaží objevit nejjemnější odstíny v dřevěné malbě stolní desky a Zoa zahlédne, že sluneční paprsky propůjčily protější budově letní bezstarostnost. Přichází na řadu její stránka, Zoa má stažené hrdlo, zhluboka se nadechne, když vtom Daniel kývne na editora a ten oznamuje, že tam bude článek o aukci v Londýně. Zoa se nestačí divit, doslova. Šéfredaktor na ni vyhrkne: „Tak co o tom víte?“

Zoa je zaskočená: „To myslíš toho Picassa, nebo jakou aukci?“ koktá.

„Nó, toho Picassa,“ kývne hned třikrát editor a přátelsky na ni zamrká.

Zoa říká s energií pacienta v rekonvalescenci, že včera se v Londýně vydražil obraz Picassa za 180 milionů dolarů. „A to je rekord. A přejatá zpráva,“ dodá.

„Rekord? A jako v čem přesně? Za Picassa vůbec, nebo v Londýně?“ zvedá obočí Daniel.

„Je to nejvyšší částka za jakýkoli obraz prodaný v aukci,“ dodává Zoa stále netečně, oči upřené na kolegu poblíž, který v jejím zorném poli tak nějak vyčnívá a povzbudivě na ni kýve.

„A který obraz trhnul rekord předtím, nevíš?“ zaráčkuje vyčuhující kolega vstřícně.

„No, to byl nejspíš tak před dvěma lety obraz Francise Bacona Tři studie Luciana Freuda, myslím,“ odpoví Zoa.

„A co je na tom teda do prdele zajímavého, když se rekord uskuteční každé dva roky?“ zařve šéfredaktor na editora. Ten jen pokrčí rameny a vypadá rozpačitě, po další vrstvě ticha, která se snesla na jeho svěšená ramena, už bezradně. „Tak proč to téma navrhuješ, kurva?“

„Zajímavých je na tom hned několik věcí,“ nabídne se Zoa.

„Tak prosim,“ pokyne jí Daniel, aniž se na ni podívá.

„Ta částka o mnoho milionů překonala odhady, dražby se účastnili jen tři zájemci, přihazovali anonymně, telefonicky přes své zmocněnce a po milionech. A nakonec se teda ani neví, kdo obraz koupil, známe jen jméno jeho zástupce,“ Zoa se dívá na svoje ruce, které s posledním slovem přistály zpátky na stole.

„To jo, to je dobrý, to napište. Tajný kupec zaplatil rekordní částku za Picassa. Skončí známý Picasso v trezoru? Nebo tak nějak. Takovýhle věci lidi zajímají nejvíc! Příběhy, příběhy! Dáme dvoják na titulku, s fotkou obrazu, jo?“ Daniel se nadšeně se rozhlédne kolem. „Vy zasraný intelektuálové, vy mě někdy tak serete!“ zvolá pak přátelsky s úlevou, že se další noviny rýsují podle jeho představ. Dívá se na svět kolem bedlivě, tou malou dírou, kterou si udělal do těch „svých“ novin, a svět je o tolik menší než skutečný, a tak přehledný.

A jak z Daniela spadlo napětí, Zoa v tom dobře padnoucím obleku zahlédne osamělého pána, který řeční, rozkládá rukama a stojí sám, sám před celým širým smíchovským nebem. Kraluje tu všem z těch nedozírných výšek svého života — z posedu uprostřed lesa nízkých stromů, z věže na tenisovém kurtu. A co ona? S tragickým výrazem sama sobě gratuluje. Dnes se totiž stala oficiálně lesníkem v jeho lese, sběračem míčků na tom jeho kurtu, záda ohnutá, poklona, pane šéf. Tak to prrr!

„Já mám ještě něco,“ vyhrkne Zoa napůl směle, pár hlav se otočí jejím směrem.

„No?“ opáčí šéfredaktor a u toho něco cvaká na mobilu.

„Já ten článek o dražbě Picassa psát nebudu.“

Teď se k ní otočí i zbytek hlav, zároveň se ale ponoří do jakési bílé mlhy, která ji z nervozity obklopí. Puls ve spáncích se Zoa snaží zamaskovat něčím, co by navenek snad mohlo vypadat jako úsměv.

Danielova hlava se nechápavě vychýlí k levému rameni: „Jak nebudete psát?“

„Já už na dnešek přece článek mám,“ uhne Zoa jeho pohledu, který na ni přímo řve: No o tom jsme snad už mluvili, ne!?

„Dneska měl jít vlastně ten Kupka, ne? To je vynikající story,“ rozpomene se kolega z kultury a z paměti vyloví útržky příběhu o padělaném obrazu.

„Já o žádném Kupkovi nevím,“ utne ho Daniel. „Dneska dáme toho Picassa a tečka,“ Danielova pravá ruka vylétne v přehnaném gestu a udeří do stolu hned po slovu tečka.

„Dobře,“ kýve horlivě editor. „Já to napíšu.“

„Takže jo, to bude asi všechno,“ pronese rozhodně František, který dosud možná spal, a zvedne se, lidé na jeho pokyn také vstávají a beze slova odcházejí.

I Zoa vstává, na Daniela se už nepodívá, z prosklené klece míří energicky ke svému psacímu stolu, bere tašku, nekouká napravo nalevo a míří pryč. Kolega, kamarád vedle od stolu překvapeně houkne: „Co je? Stalo se něco?“ volá za ní s nadšením, že došlo k něčemu, co by mohlo narušit pondělní všednost. Zoa mávne rukou někam kolem hlavy, že to nestojí za řeč, a vyráží. Potřebuje se nadechnout, vyletět ven, do oslepujícího světla krátce před polednem, do dne, který zavoněl novotou. Chce si trochu užít svou prohru. A porozhlédnout se po obrysech blížící se svobody.

KAPITOLA 2

Ta každodennost mohla být tak snadná: pracovat v novinách, které ráda čte, a žít s mužem, jehož má ráda. Za dva roky na jednom místě se život pozoruhodně rozvětví, kdysi zachmuřené město začíná konečně nabírat zajímavý směr. Děje se ale dávají do pohybu a samovolně spějí k cíli. Ke konci, k novému začátku.

Myšlenka na odchod se Zoe vrací pravidelně už léta, takže pro ni není ničím novým. Nejdřív nenápadně začne kroužit kolem její hlavy, nevtíravě, jako nedávno při obědě s kolegy. Jejich tácy se lehce dotýkaly, probírali věci k článkům, zabrousili i do nejistých vod skutečného a osobního života. Je to příjemná chvíle, Zoa pozoruje ty hezké a často oduševnělé tváře, a jako nečekaný pohlavek přilétne věta: musím pryč. Každodennosti se začnou dělat nebezpečné praskliny.

Chuť opustit Prahu vystrnadila klid mysli ještě dávno před tímhle nepovedeným pondělím a otázkou zůstává: Kdy odjet a kam? Zoa o tom přemýšlí cestou domů na kole podél řeky. Myšlenka vše opustit se začne objevovat pomýlená ve snech, pak na Zou čeká po ránu, jasně před ní vyvstává, když v dece pozoruje, jak se vaří voda na čaj. A začne dotírat a už nedá pokoj. Zoa téma naťukne opatrně jako syrové vejce, když mluví s Adamem. Ta zmínka byla ale tak nepatrná, že si jí vůbec nevšiml. Ale její touha odjet už je zřetelná, pevně usazená v hlavě a začíná přebíjet všechno ostatní. A nakonec, stejně jako virus přemaže v počítači potřebné soubory, z paměti mizí i ty nejlepší dny.

Třeba minulá neděle, kdy nikam nespěchali. Ráno se pomalu rozprostřelo nad ospalými domy, nad klidnou tmavou řekou, co voní vlhkostí a rybinou. Cyklistická stezka prázdná, dalo se jet klidně i svobodně, dokonce se rozhlížet, kde co lítá. Odložili s Adamem kola a došli přerostlou trávou až ke stánku pro vodáky, kde si dali pivo Matuška, odlesk stromů na hladině čeřilo synchronizované pádlování mužů na kánoích. Den plynul jako ta pomalá řeka. Navečer zamířili úzkými tmavými uličkami do útrob města, s přáteli a za přáteli, poslouchali řeč, které člověk dokonale rozumí a chápe v ní každou narážku, slyší každý odstín. Odstíny se měnily s každou další sklínkou, s každou další hodinou.

V takové dny by Zoa uvěřila, že je tady správně. Jenže ona si už nemůže na žádný z nich vzpomenout. Připadají jí jako cihly hladové zdi, která ji obklopuje, zaclání ve výhledu a brání v odjezdu.

„Adame, zkus to pochopit. Já nechci mít pocit, že si život vybírám v drobných, po kouskách, vždycky na čtrnáct dní v létě,“ lamentuje Zoa, když Adam její touze odjet nabízí pěknou dovolenou. Zoa vysvětluje, že by mohli cestovat pár měsíců spolu, jestli chce. Zadoufá, že řekne ano. Kdyby se té svobody tolik nebál.

„Copak to jde!? Kdyby si každý odjel a dělal si, co chce, kdo by třeba vyráběl sedačky do obýváku?“ řekne s nesmyslným důrazem na si.

„Co ti mám na tohle říct, Adame?“ odpoví Zoa s klidem, nerada se hádá. Od doby, kdy se seznámili, banálně, v jedné hospodě přes společného známého, se hádali tak dvakrát. Někdy se dohadují, to jo. Třeba o tom, kde stráví noc. V jeho rozlehlém obydlí v bývalé továrně bez vnitřních zdí se Zoa nemá o co opřít a bojí se, aby nerozbila nějaký z mnoha designových objektů, lampiček nebo křesílek, která nejsou k sezení. Nebo u ní doma, v nejmenším branickém domku v řadě se zarostlou zahradou. Zdědila ho po babičce, nedá se přestavět, nedá se nastavit o jedno nebo dvě podkroví jako domy hned vedle v ulici, protože stojí v památkové zóně. Romantika, ale nepraktická, zhodnotil její bydlení Adam a Zoa se vzdala polemiky o tom, co je a co není praktické. A tak se stěhují od ní k němu a tápou při hledání bodů, ve kterých by se jejich představy o životě mohly protnout, aby vznikly hrubé kontury společné budoucnosti.

Adam se teď ale zlobí. „Utéct od všeho, co se ti tu za poslední léta povedlo, seknout s prací, která ti šla. Co když už nic takového neseženeš?“ říká káravě a k popukání vážně.

„Adame, já už nechci sedět na žádných poradách s pocitem, že jsem součástí hry, jejíž pravidla nechápu. A s pocitem, že se žije někde jinde.“ Přemýšlí pro sebe o tom, že na ty porady stejně nezapadla, do žádných oddělení správně nepasovala. Ten text není do druhého sešitu, něco mezi prvním a druhým. Ten článek je málo oddechový, patří spíš do vážnější přílohy, ne do téhle.

„Ty jsi pořád něco mezi,“ říkával jí editor.

Adam teď mluví o tom, že Zoa drobí svoje síly, že si neváží ničeho, ani toho, že jí spousta věcí jde tak lehce. Máchá rukou a Zoa zaostří na robustní míhající se hodinky na jeho zápěstí. Modré ručičky ve stříbře ukazují půl třetí. Ve tři musí jít.

„Nedokážeš napnout pozornost jedním směrem. To dobré rozptyluješ a utíká ti to stranou,“ zakončí Adam větu povzdechem.

„Já to dobrý napínám do všech stran,“ a hned ji napadne vylepšení: „Do všech světových stran,“ pokusí se o vtip, ale Adam se nesměje.

Zoa je rozhodnutá a on to právě pochopil. Když se na něj podívá, zahlédne v jeho očích stín, který změnil jeho výraz. Zklamání, možná smutek. „Ale jdi ty,“ chlácholí ho Zoa a hladí ho po ruce.

Vážně by nechtěl jet s ní? A proč ne?

Jako turista, to teda ne.

A co cestovatel? Poutník?

Když nechce, tak nechce.

Aha, nemůže.

Zoa ví, ano, vždyť jo, rozumí. Něco tu buduje, firmu, značku, něco podstatného, co ho přesahuje.

Přesahuje to asi i ji. Ach, to neměla říkat, hned zalituje, to vážně nebylo fér. Snaží se Adama uklidnit, jeho ruce prudce gestikulují, a už budou tři.

„Ne, Adame, já se tomu nesměju. Vážně, já to respektuju. Určitě to někomu může připadat, jak říkáš, nezodpovědný, takhle utíkat, máš asi pravdu. Ale…

„Ale co?“ jeho hlas zní dutě.

„Ale někdo prostě chce žít jinak. Jinde. Kde chce. Musí,“ usměje se. Adam ji zamyšleně pozoruje.

„Štveš mě,“ zazní na závěr jeho myšlenkových procesů.

„Neštvu. Štve tě, že jedu pryč,“ opraví ho Zoa.

„Nelíbí se mi, že takhle utíkáš. Zjednodušuješ si to na to svoje: Já potřebuju ten širej svět, ten svět, ten svět,“ napodobí ji.

Zoa svraští obočí, ostentativně se podrbe na hlavě, přesně jako Adam před chvílí, a řekne chraplavě a přehnaně vážně: „Pořád jen utíkáš a nevidíš nic. Nic, nic, ani tohle blbý vokno.“

Adam se rozesměje, Zoa se ochotně přidá. Smějí se s ulehčením, sobě navzájem, ale spolu.

Existují nějaké geny světoběžníků? Určitě. Musí existovat. Co všechny ty glóby, které si Zoa přála k narozeninám? Jako dítě měla nad stolem mapu Nova totius terrarum orbis tabula, a té radosti, když se jí dostal do ruky katalog jakési cestovní kanceláře, který někdo vyhodil. Prohlížela si ho dokola až do chvíle, kdy stránky přestaly držet při sobě. Pak ho rozstříhala a udělala si z něj koláž svého budoucího života, to jí bylo tak deset. Měla ji pak několik let pod sklem na psacím stole. A pak jednou uviděla na plátně rozpřažené ruce ohromné sochy Ježíše tyčícího se nad Sao Paulem. A hned vedle něj na ni civěl ze zdi komunistický prezident Gustáv Husák, černobílý. Těkala očima z jednoho na druhého, bylo to na přednášce o Brazílii, kterou snad omylem pořádali ve škole. V tu chvíli věděla, že tam jednou pojede, že ucítí tenhle daleký svět.

KAPITOLA 3

Adam odjel na „soustředění kreativců“ a Zoa ani nechce přemýšlet, co si pod tím názvem má představit. Zůstala doma sama a s rozhodností hodlá přijímat signály vzdálených galaxií, nebo prozatím alespoň pracovní nabídky z cizích zemí. Zadala anglicky do vyhledávače: práce pro nevládní organizace v zahraničí a teď zoufale přemýšlí, jak se má prokousat skrz deset milionů odkazů. Barma, Jemen, subsaharská Afrika, nabízená pozice je stovky mil vzdálená od nejbližšího malého města.

Hltá obrazovku notebooku a na ní různě vzdálené nabídky. Asistent na Fidži, koordinátor v Albánii, manažer pro služby kmenům v Arizoně, mezinárodní konzultant v Nepálu. Dvě stě nových nabídek zobrazených barevně na mapě, Amerika a Rusko téměř bílé jako Antarktida. Vedoucí týmu a finanční odborník, Papua-Nová Guinea. Zoiny oči odlétnou na chvíli od monitoru, zírají do horkého vzduchu nad parapetem, chvíli se vidí na tomhle ostrově v Oceánii. Jen na pár vteřin, ale ne, není to ono. Tak dál, je tu i Norsko, a konzultant v genderových otázkách v Súdánu, no vážně? To vypadá zajímavě. Nutriční specialista — Bangladéš, investiční poradce — Filipíny. Už budou dvě ráno, když Zoa narazí na tohle: World Toilet Organisation, která má za úkol zlepšovat hygienické podmínky, a to celosvětově. Má sídlo v Singapuru, a ten jí zní opravdu lákavě. Pro záchodovku nejspíš dělat nechce, ale Singapur jí uvíznul v hlavě. Vidí, že tam sídlí i GSL, nadace s heslem FILANTROPOVÉ ASIE, SPOJTE SE! Hledají koordinátora zvláštních projektů, popis práce: příprava mezinárodní konference na téma Současnost a globální zkušenosti. To by k její globální identitě šlo. Jde spát uklidněná odeslanou odpovědí.

Její domov teď vypadá úplně jinak, a to neuběhly ani tři týdny. Všeho je najednou tak akorát, nikde nic nevyčuhuje, všechno je začištěno jako švy dobře ušitého oblečení. Zmizely poházené věci, většina doputovala ke známým, k sousedům, něco málo do kufru. Vítaná domácí očista, probrat se vším, co si pořizovala s domnělou rozvahou, a zjistit, jak zbytečně utrácela, polovinu rozdat, jako obvykle, schovat si jen to podstatné, knihy a fotky, dopisy, zatím se to vždycky vešlo do komory u rodičů. Do její branické oázy se hned zítra stěhují kamarádi.

Odlet se přiblížil na dotek, a nejfrekventovanějším slovem posledních dní se stává adjektivum POSLEDNÍ.

Zoa naposledy spěchá redakcí s hrnkem kouřící kávy, pozoruje lidi, ráda by si je zapamatovala na cestu. Kolem Danielovy kanceláře, zaplaťpánbu má dveře zavřené, kolem proskleného výběhu podšéfů, pohlédne na jednoho z nich, obvykle tam sedí, ne, právě teď stojí, s obličejem náčelníka vytesaného do nahnědlé pískovcové skály v Jižní Dakotě. Ostré rysy indiána říznuté Tomášem Akvinským. Jak by to asi vypadalo, kdyby on byl kormidelníkem tohoto plavidla nejistého směru, kterému už možná před časem začal nepozorovaně doutnat oheň v podpalubí? Změnilo by se něco? Chtěla by v těchhle novinách zůstat? Kdo ví. Možná. Indián Zou zmerčí a mávne na pozdrav, telefonuje, a Zoa se přihlouple usměje, sklo vystřídá bílá zeď, za ní už stojí její stůl. Dosedne na židli, položí hrnek, druhou rukou připojuje diktafon k počítači, stáhnout poslední rozhovor, rychle ho přepsat, než bude čas jít.

„Co blbneš, hoří?“ zakroutí hlavou kolega od vedlejšího stolu, aniž zvedne oči od monitoru.

Hoří, ano, hoří. A já se musím evakuovat, ještě dnes.

Další z cyklu Poslední — poslední společný oběd s názvem: Vyhnout se zbytečným hádkám.

„Co ti teda zrovna tenhle krok přinese?“ nedá si pokoj Adam a kroutí hlavou. Ta milá pragmatická duše, odpověď zná kupodivu sám: „Nečekej, že to bude krok kupředu, spíš stranou, takové zdržení,“ straší, když dolévá poslední víno do sklenic. Ale vždyť to ví i Zoa, usmívá se svému úkroku na cestě nikam, těší se na něj, je na něj dokonce pyšná. Kariéra, ta vzdálená vyhaslá hvězda, ji nepřitahuje, ale to si nechá pro sebe. Nehádat se, nehádat!

„Ty nechceš někým být?“ provokuje Adam.

„Já někým jsem, proboha, ne?“ naježí se Zoa a hned jí hlavou bleskne: Klid.

„Ale jo, to já vím, ale myslím, jestli nechceš něco budovat?“

„Jestli chci něco budovat?“ nemusí přemýšlet zas tak dlouho. „Jméno, za které se nemusím stydět, se kterým se mi bude dobře spát?“ pokrčí rameny.

„Zoo, kdybys pořád neutíkala, víš, kde bys teď za ta léta už byla?“

„Vím,“ řekne Zoa.

„Vážně? A kde?“

Zoa nakloní hlavu na stranu. „… v Praze?“ řekne tiše, s malým otazníčkem na konci. Jen aby se nerozčílil, když je před nimi ještě pár zážitků z kategorie Poslední.

Jeho tělo tak vonělo, trochu se spěchalo, to tak je před cestou, ani myšlenky neposlouchají, sbalila jsem ty boty?, vzduch ale prosytí zvláštní tesklivé uspokojení. Zoa pozoruje neopálený pruh od plavek, který mizí do koupelny, a ohromeně a pořád vláčně sleduje, jak Adam dokáže mluvit věcně a jasně, jako by spolu právě vystoupili z autobusu a ne sestoupili z tajuplných výšin. „No, pořád říkáš, jak se nechceš poutat. A já si říkám, to přece nejsou pouta, a jestli to tak bereš, tak mě to štve,“ volá, zatímco splachuje. Pouští sprchu.

„Hm.“ Zoa se převalí na záda a zírá na bílý strop. Čistý strop, prázdný strop, strop plný možností. Nepopsaný strop.

Adam vchází, kolem pasu má tmavě zelený ručník, sluší mu to, i když něco roztržitě hledá, zase už spěchá a u toho říká skoro něžně: „Tak si jeď do světa, já budu tady a uvidíme…“

„Uvidíme co?“ zazní Zoina doplňující otázka.

„No, třeba se rychle vrátíš.“

„Třeba.“ Jenže Zoa tuší, co chtěl asi říct, ale rychle si to rozmyslel. Nebo třeba potkáme někoho jiného.

Adam si lehl vedle ní na záda. Možná i on vidí ten bílý nepopsaný strop, jiné možnosti. Mají se rádi, to ano. Ale co když, co když… někde možná čeká něco ještě bližšího? Hlubšího? Závratného?

Je tak… obdivuhodný, obdivovatelný, tak skvělý ve všem, co dělá, zábavný společník. Co když někde po světě chodí dívka, které by to stačilo?

Zoa vstane a jde do koupelny. Zastaví se před zrcadlem, ale nevidí sebe ani orosené zrcadlo. Zhmotňuje se jí v hlavě nejasná myšlenka a Zoa se snaží ji neztratit: Co když někde žije muž, ze kterého by ji mrazilo? V jehož blízkosti by tály ledovce na severu a působily povodně na jihu? Je to vůbec reálné? Pouští sprchu.

Loučení ztrácí na srdceryvnosti, když se opakuje. Není na něm už nic nového a člověk se cítí otupěle. Rodinu zmáčkla v láskyplném objetí dnes dopoledne, ještě než přišel Adam, pevně rozhodnutá ani s nimi na poslední chvíli nic nepokazit. Dorazili k ní na návštěvu do vyklizeného domu a ona přeslechla všechny narážky na její neuspokojivou existenci. Jejich výtky klouzaly jako voda po okně, postavit se jim by bylo stejně marné jako vzdorovat šedým mračnům na obloze, ze kterých k nelibosti všech zúčastněných krápe.

„Ty vůbec nemyslíš na budoucnost. Copak ty nechceš mít děti?“ Zoa si povzdechne, a než by cokoli vysvětlovala, raději od rozhovoru utíká. Boří hlavu do novin a předstírá, že neslyší. Dávkuje svoje: „Cože?“ a „Promiň, co?“ s diplomacií, nenápadně, aby se nikoho nedotkla. Nechce se bavit o svém životě a bezděky zažehnout požár, který by se mohl rozšířit do nehasitelných rozměrů. Ano, nemá děti, teď už ani práci, ani moc peněz, odjíždí, i když má stálý vztah, a nemůže s tím nic udělat. Zklamání jako očka pletené šály, jedno k druhému se přidává se samozřejmostí, už spolu tvoří souvislý útvar, už se jí vinou kolem krku. Neztratit noblesu ani s šálou, která začíná škrtit.

„Ty si myslíš, že máš nejlepší život na světě? No a nemáš, tisíc lidí ho má lepší!“ Zoa to odkýve, o tom se nedá pochybovat.

„Mrháš nejlepšími lety, a za čím se štveš? Víš ty vůbec, co od života chceš?“

„Já? Hmm. Cože? Promiň, neslyšela jsem,“ ubírá dovedně jejich spílání na důležitosti a také na dynamice, která by jej ráda směrovala k pořádné hádce, aby se takříkajíc pročistil vzduch. Řekla by třeba: A vy to víte, co od života chcete? Ale co chce on od vás?

A když zahřmí: „Jak to vůbec žiješ? A co tvoje spirituální cesta? To je jako ono, tenhle útěk? Pche,“ otočí se Zoa tak prudce, že málem chytne hlavou o futro, to už stojí s plátěnou taškou mezi dveřmi, nakročená do sámošky pro něco k pití, možná i pro pár chlebíčků.

„Hned budu zpátky,“ houkne přidušeně a vybíhá. Sleduje nepravidelné škvíry v chodníku. Moje spirituální cesta? To je osvětlená vzletová dráha, mami. Ale proč bysme se o tom měly bavit zrovna teď, když jsme o tom nikdy předtím nemluvily?

Už mnohokrát ji napadlo, že jim rozumí víc, než rozumějí oni sami sobě. A že všechna tahle ušpiněná slova přinesl jen proud kalných vod nejistoty, strachu a obav. O ni, o její dobro, ano, v neposlední řadě o jejich dobro. A také určitá naštvanost, se kterou vyprovázíme své drahé na cestu do dálky. Na cestu pryč od nás.

„Co ti tady chybělo, no řekni?“

„Vždyť já… já zase přijedu, opatrujte se,“ říká Zoa, když nezbyl ani ten nejhnusnější chlebíček, který dlouho nikdo nechtěl, a byli na odchodu. Objala mámu jako první, pusa na tvář, opatruj se, tátu jako posledního. Ten toho za celou dobu moc neřekl a Zoa tušila, že by jel do světa rád. Byl akorát tak v Bulharsku a v tehdejším východním Německu a samozřejmě pravidelně na Slovensku, když ještě nebývalo zahraničím. A jednou za ní v Americe.

„Jen si jeď, děláš dobře,“ řekl tiše. „Vždyť my jsme nikam nemohli. A když jsme jeli, neměli jsme ani na ten blbej zmrlinovej pohár v blbym Bulharsku,“ kroutí táta šedivou hlavou. Možná tu magnetickou sílu neznámého světa cítí jako ona, co když to má Zoa po něm? Jenže on nikam nejede, protože přestavuje chalupu na důchod. „Tak se nám tam opatruj! A ozvi se!“

Odešla rodina, odešel Adam a Zoa osaměla, poklízí a myslí na ně. Má je ráda všechny do jednoho, zavírá s melodramatickým povzdechem dočista umytý mrazák.

V lednici zbylo nějaké jídlo, dává ho do papírové krabice a míří přes ulici k sousedům. Poslední večer, a venku to voní jako na rozloučenou. Paní sousedka, milá a starostlivá dáma, co ji Zoa pamatuje jen v důchodu, vytrhává plevel z úzkých pečlivě upravených záhonků, kolem poskakuje miniaturní pes Guči. Zoa už z dálky vidí, že sousedka má na sobě triko, které jí včera v rámci domácí očisty dala. Kdysi vzácné a dnes obnošené triko z koncertu PJ Harvey, Zou trochu zaskočí kombinace obrázku divoké Britky s modrými tepláky. „Dobrý večer!“ houkne přes plot.

„Áaa, dobrý večer. Tak vy zítra jedete? A co tam v tom Singapuru vlastně budete dělat?“ vychrlí paní a pokouší se u toho narovnat si záda.

„Já budu pomáhat v jedné mezinárodní neziskovce,“ řekne Zoa.

„Oni tam mají taky neziskovky?“

Zoa se zasměje. „Nó, mají. V Singapuru jich mají dost, takže nebylo až tak těžké najít tam místo.“

„Že se nebojíte, takhle sama do takový dálky,“ kroutí sousedka starostlivě hlavou.

„Ono to vypadá jako dálka jenom odsud. Když jste tam, je to zase blízko,“ směje se Zoa a připomíná, že klíč od domu teda nechá ráno ve schránce, od zítřka tam bydlí kamarádi. „A zbylo mi nějaké jídlo, kdyby se vám to hodilo. No, kdyžtak to dejte slepicím.“

„Takhle je rozmazlovat teda nebudem. To ne,“ prohlíží si paní obsah krabice. „Moc děkujem. Tak se tam opatrujte, Zouško.“

A oni taky, tady, a ať jsou zdraví.

„To víte, stáří, to je masakr,“ povzdychne si paní a na hrudi se jí zavlní fotka rockerky.

Zou přepadá lehké dojetí, raději se pohne z místa.

„A pozdravujte manžela.“

„Vyřídim, on je teď porád tak protivnej.“

Zoa dorazí domů, rozhlédne se, nadechne a čeká. Měla by teď pocítit úlevu, všechno stihla podle plánu, ani k žádné velké hádce nedošlo. Ale úleva nikde. Jako obvykle je chuť prchnout mnohem přitažlivější než chvíle, kdy k tomu skutečně dochází. Zoa už to zná, už ho cítí v břiše, ten dobře známý strach z neznáma. Svíravý a nepříjemný, plný hlubokých pochyb, který masíruje kolena a znejistí krok.

Strach, který se už tolikrát přetavil v touhu pochopit souvislosti. Už zítra bude pozorovat zdomácnělá gesta lidí, kteří tam žijí, jejich bezmyšlenkovitou chůzi, nahodilé rozhovory. V těch prvních chvílích si uvědomuje, s jakou jasností vidí něco, co jim už dávno uniká. Porozumět místnímu životu, zjistit, co je tenhle kus světa zač, naučit se v něm pohybovat, to zabere dost času a energie. Hlava na plné obrátky — a chuť tohle vidět a znovu objevovat, ta pohání člověka kupředu, proto je ochoten všechno nechat doma. A jednou i tohle nové místo opustit.

Poslední urovnání věcí, zavření zipu kufru zní jako malá fanfára, která upozorňuje na závěr dalšího dějství. Notebook do příruční tašky, nabíječku má? A nesmí zapomenout sluchátka. Proč jí jen všechna ta místa jako Singapur, Vanuatu nebo Kauai zní jako hotové básně?

Zoa si sedá na sedačku a na nízký stolek před sebou pokládá nohy v šedých pruhovaných ponožkách. Jen na chvilku, než půjde spát, zkontroluje vytištěnou letenku, prolistuje pas.

Z příjemného klimbání ji vyruší ohraný popěvek: „I feel like I am flying, again and again“, Zoa šmátrá po svém telefonu, snaží se zaostřit na displej. Zablokované číslo? Pohlédne na kuchyňské hodiny, kratší ručička se natahuje k rozvlněné devítce.

„Prosím?“

„Vydržte moment, předám vás,“ řekne věcně ženský hlas, z telefonu se chvíli ozývá jen šelest.

„Co prosím?“ nechápe Zoa a vtom jí do ucha přátelsky zaburácí mužský hlas:

„Dobrý večer. Tak vy zítra odjíždíte?“ Ten hlas nezní povědomě, skrz přátelský tón prosakuje nepříjemná autoritativnost. Kdo to sakra je? zapřemýšlí Zoa, zrovna na tohle teď nemá náladu.

„Prosim vás, a kdo volá?“

„Áááá, promiňte, tady Jan Kaiser. Myslel jsem, že můj hlas poznáte.“

„No a nepoznám,“ říká Zoa nejistě a přemýšlí, proč jí volá, když se sotva znají.

„Víte, i když jste o mně psala, ehm, dost jako kriticky, vaše články jsem četl rád. Byly nadstandardní, trefovaly se do černého. Taková poctivá práce, řekl bych. Škoda že to teď chcete hodit za hlavu.“

„No, děkuju za kompliment. Asi uzrál čas…,“ absurdnost toho rozhovoru ji znervózňuje. „Tak jo,“ chystá se ho raději ukončit.

„Ale já myslím, že neuzrál. Je to škoda. Máte na padělky čuch, měla byste se toho držet,“ vede si svou Kaiser, Zoa těká očima po podlaze.

„Já práci nehledám, jestli mi nějakou chcete nabídnout, pane Kaisere,“ řekne jako pravá primadona.

„No tak vidíte, máte dobrý instinkt! Mám pro vás velmi zajímavou nabídku, měla byste si ji přinejmenším poslechnout.“

Zoa žádnou Kaiserovu nabídku samozřejmě nepřijme, ale může zkusit, co tohle zhýčkané dítě nové doby unese. „Tak povídejte, ale nemám moc času,“ upozorní ho, a dokonce chvíli přemýšlí, zda má dodat — tak šup šup šup.

„Je to něco, co vás bude velmi, velmi bavit.“

„Bavit?“

„A zajímat,“ přidá rychle Kaiser.

„Aha?“

„Bavit i zajímat. To mi věřte,“ vrší na sebe znovu svá esa Kaiser.

„A řeknete mi přesně, o co jde, nebo je to tajemství?“

„Je to tajemství. Proto o tom nejde mluvit takhle po telefonu.“

„Aha. Nejde postihnout nepostižitelné,“ řekne Zoa skepticky.

„Proším?“ přeřekne se Kaiser zmateně a Zoe se už hrnou slzy přidušeného smíchu do očí.

„Čo?“ hlesne jen.

Kaiser si odkašle. „No, do telefonu to říkat prostě nemůžu,“ řekne téměř uraženě, ale o trochu nejistějším hlasem. „Jedná se o delikátní záležitost, kterou vám řeknu jen osobně.“

„Pane Kaisere, nezlobte se, ale já zítra odlétám a nemám na setkání čas ani myšlenky, takže…“

„Věnujte mi patnáct minut, prosím. Pou-hých pat-náct mi-nut,“ slabikuje. „To vám přece nic neudělá.“

Zoa mezitím popošla v kuchyni ke dřezu, odtočila vodu a naplnila sklenici. Napije se. Na krátký rozhovor by možná měla čas. Ale proč vlastně?

„Bude vás to zajímat, vážně,“ přemlouvá ji Kaiser.

A bavit, dodá Zoa v duchu. Zírá do tmy za oknem a přemýšlí. Co může chtít tenhle boháč a obchodník s uměním zrovna od ní? Nepůjde na schůzku, aniž by tušila, s čím vyrukuje. Řekne zkusmo: „No, jestli jste koupil padělek, je mi to líto. Určitě to ale nezjistíme za patnáct minut.“

„No výborně, trefa! Ale víc vám do telefonu neřeknu.“

„Vy jste mi ale ještě neřekl nic,“ připomene mu Zoa.

„Tak se sejdeme?“ přejde její námitku Kaiser.

„No, na chvíli. A nezávazně. Nebudete mě do ničeho tlačit…“

A Kaiser přehnaně ujišťuje, že ji samozřejmě do ničeho tlačit nebude, že to nemá v povaze. Zoa obrátí oči v sloup a řekne: „Hm. Tak se sejdeme, ale opravdu jen na patnáct minut.“

„Výborně. To bude stačit.“

„Já bydlím v Braníku, můžete přijet někam poblíž?“

„Co zahrádka té nové italské restaurace?“

„No tak jo.“ Zou překvapí, že Braník tak dobře zná.

„Ve čtvrt na deset?“ navrhne Kaiser.

„Počkejte, to je ale za pět minut. Stihnete to?“ podiví se Zoa.

„Jistě, já už tam totiž sedím, tak se těším na shledanou.“

„A… aha, na shledanou,“ zakončí Zoa rozhovor neslavně. Háže na sebe oblečení na zítřejší cestu, protože jiné nemá po ruce, učeše se, a dokonce si na schůzku s manipulátorem, který kdovíodkud ví, kde bydlí a že zítra odjíždí, přejede spěšně pusu rtěnkou. Než zhasne, přelítne očima svůj příbytek, perfektně připravený na nové nájemníky. Pocítí melancholii nejasného původu. Singapur, Lví město. Je to vlastně město, nebo stát? Otvírá dveře a vykročí do tmy.

KAPITOLA 4

Zoa se pohybuje svými ulicemi rychle a neslyšně. A za bordelem, tedy hotelem bez vývěsního štítu, před kterým na chodníku neustále postávají nastartovaná drahá auta, zahne doprava. Vymění si chladný pohled se šoférem jednoho ze štamgastů, znají se už od vidění.

Kolem její hlavy krouží mlha nejistoty a Zoa se trochu zlobí sama na sebe. Proč tam vůbec jde? Podívá se do korun javorů, jejich sladká vůně by v ní skoro vyvolala snění, kdyby ji vzápětí zpět k zemi nestrhnul závan knedlíků a guláše, který se touhle čtvrtí vznášel snad ještě dřív, než tu stály domy. Mezi oprýskané zdi s našedlými freskami z patiny a plísní přibyly fasády nevkusných křiklavých barev, i sem dorazila vůně ančoviček, parmazánu a bazalky. Nejradši by se otočila a šla domů. Už je ale pozdě, vchází do zahradní restaurace, vedle růží kvete levandule.

Kaisera uvidí až na druhý pohled, sedí úplně vzadu a telefonuje. Zoa se k němu blíží a prohlíží si ho. Vypadá svěže k unavené večerní hodině, mladě na svůj věk, jaksi světově k zahrádce v Braníku. Ví o něm několik nahodile vypuštěných údajů, to podstatné to ale nejspíš nebude. Pokyne jí, aby se posadila, a dál telefonuje. Fakta: Jeho život změnil algoritmus. Jakýsi napůl geniální výpočet, díky němuž zbohatl, a nejspíš stále bohatne, na světových burzách. Že by další člen stále rozvětvenější „rodiny“ ambiciózních, pracovitých a střízlivých chlapců, kteří v malé místnosti s prsty poskakujícími na klávesnici ťukají jedinečné skladby a přetlak vypouštějí soustředěným během příměstskou zástavbou? Tak to těžko. Ruku do ohně by za pana Kaisera teda nedala. Těch příběhů, co dojímají k slzám a co se podobají pravdě jako Sibiř Sahaře, slyšela už dost.

Tvarování reality, jako když sklář otáčí surové sklo nad ohněm, aby z něj vytvořil něco nového, jiného a mnohem hezčího.

„Dobrý večer, jsem rád, že jste přišla,“ zazáří tmou jeho bílé zuby, když dotelefonuje. Srdečný stisk ruky, v očích pusto.

„Dobrý večer,“ říká Zoa spěšně, aby to měli rychle za sebou. Jeho patnáctiminutovka je odstartovaná, to je snad jasné. Zoa se opře co nejdál od něho, až se opěradlo proutěné židle lehce zhoupne.

„Klidně si dejte večeři, zvu vás,“ nabízí Kaiser a Zoa se zamračí, protože tím ignoruje dohodnutou patnáctiminutovku. On hned pokračuje: „Já teda jíst nemůžu, jak jsem psal na svém blogu, držím už čtyři dny půst. Čtyři dny!“ podiví se tomu sám. „Hlad mám, to jo, ale je to fantastická zkušenost. Máte posunutou perspektivu. Když vynecháte jídlo, úplně se odtrhnete od reality.“

„Hm, tak to ráda slyším,“ utrousí Zoa a s odložením jídelního lístku na kraj stolu odmítá jeho velkorysou nabídku. Začátek hovoru opatrně nacvakaný jako na tabletu. Enter. Level I — uvítání. Caps Lock: PŮST. Půst držela taky, deset dní bez jídla a alkoholu jí vyčistilo hlavu. Až moc, naštěstí to pak rychle dohnala. Delete: Proč by se s ním o tom měla bavit?

„Tak co si dáte, madam? Máme dneska čerstvoučké rybičky!“ ohlásí číšník a upře zamlžený zrak někam skrz desku stolu. Zoa zkusí jeho oči potkat, ale marně, jeho pohled míří jinam… k malému zdřímnutí, dalšímu panákovi, nebo k něčemu, co bude lepší nevědět.

„Jeden Hoegaarden, prosím,“ řekne Zoa.

Kaiser mávne k vypité lahvi mattonky, číšník ji bere ze stolu a odchází.

„Doufám, že jste mu už řekl o tom vašem půstu?“ chce vědět Zoa a uspokojí ji, že Kaisera zmátlo, zda to myslí vážně, nebo zda to byla ironie. Mnohem víc ji ale pobaví, když z jeho výrazu vidí, že se trefila, že číšník už o jeho půstu ví.

Shift. Level II. Enter. K věci. „Tak co jste koupil za padělek?“

Kaisera překvapí ta přímočarost, přesto pohotově odpovídá: „Před časem jsem si udělal radost,“ usměje se jako dívenka, co si neplánovaně pořídila nové balerínky. „Koupil jsem si obraz od Modiglianiho.“

„Aha. Kdo ho prodával?“

„Merrick a Gauck.“ Potud nejspíš pravda.

Před Zoou hlučně přistane hranatá sklenice belgického piva. Je těžká, Zoa se musí napít obouruč, hřbetem ruky setře pěnu nad vrchním rtem, jen co sklenici znovu položí, a pokračuje: „A jak vás napadlo, že by to mohl být padělek?“ prohlíží si nedůvěřivě hezouna, který usrkává další minerálku.

„Moje pochyby spíš souvisí s něčím, o čem bych nerad mluvil. Je to vyloženě insiderská informace, takže…“ ztlumí hlas.

Zoa se k němu spiklenecky nakloní: „Takže o ní musíte mluvit šeptem i s outsiderem v Braníku?“ Jízlivost maskuje vlídným výrazem.

Kaiser se zatváří otráveně: „Mám v New Yorku, jak víte, druhé bydliště a mám tam mnoho přátel, někteří z nich také sbírají umění. Nerad bych čeřil vody nedůvěrou.“

Kecá, pomyslí si Zoa a řekne: „Aha.“

„No jistě, třeba tím, že budu prohlašovat, že tak významná aukční síň prodává padělky,“ říká lehce dotčeně.

Ješitný, háklivý, analyzuje ho dál Zoa. „Nebo nechcete, aby věděli, že vy kupujute padělky?“ nadhodí a překvapí ji, jak výraz v jeho obličeji ztvrdl. Jako by ho někdo zalil betonem. Nebezpečný, nedůvěryhodný, pokračuje ve své analýze Zoa a dodává: „Ten obraz nemá certifikáty pravosti?“

„Samozřejmě že má, od známých jmen, se kterými galerie obvykle spolupracuje.“

„No tak, kde se teda bere vaše podezření?“ vrací se Zoa zpět k otázce, na kterou neodpověděl.

„Prostě, celé se mi to nezdá…“ říká vágně Kaiser a víc už z něj nedostane.

„Já zítra ráno odjíždím, jak víte, takže co? Na obraz se ani nestihnu podívat a jeho pravost vám stejně potvrdí někdo mnohem fundovanější, než jsem já. A vaši newyorští přátelé se o tom nedozvědí.“

„Já nepotřebuju, abyste se na něj podívala,“ prohrábne si Kaiser vlasy.

„Ne? A co teda?“

Kaiser se nadechne k delší větě: „Chci, abyste letěla do New Yorku, abyste se poptala mezi lidmi, kteří obchodují s uměním, kteří ho kupují, abyste o tom obraze zjistila co nejvíc.“

Zoa udiveně zírá. „Do New Yorku?! Já? Proč… proč vám to nezjistí někdo přímo v New Yorku?“

„Pochopte, že vaše pátrání nesmí být spojováno se mnou, přece nemůžu ukázat lidem, od kterých kupuji umění, že jim nevěřím,“ říká se světáckou převahou, které se Zoa musí usmát.

„Ale proč zrovna já? To se nemůžete spolehnout vůbec na nikoho z lidí, které tam znáte? Na jejich diskrétnost, když je o ni požádáte?“

„Ne, to není něco, s čím bych počítal,“ zazní konečně upřímná odpověď. „Ale vás nikdo nebude podezírat, že děláte pro mě. Jste prostě ideální volba, dlouze jsem to promýšlel. Nabízím vám dvě stě dolarů denně a letenku a chci, abyste o tom s nikým nemluvila. Počítám s tím, že to může trvat tak měsíc, víc ne.“

Zoa mlčky dopije pivo, prázdnou sklenici postaví na stůl a podívá se na hodinky na mobilu, mají ještě tři minuty. „Takže, abych to zrekapitulovala, mám za dvě stovky denně zjistit, zda váš obraz není padělek, aniž bych o něm s kýmkoli mluvila,“ kousne se do rtu.

„Tak za tři stovky.“

Vida. Ani by ji nenapadlo dohadovat se o penězích.

„Jste inteligentní osoba, vy přijdete na to, jak to zjistit,“ usměje se Kaiser podlézavě a Zoa vidí, jak podceňuje její úsudek. Vrtá jí hlavou, proč takovou práci nabízí jí. Uhne pohledem stranou, od něj, od jeho nadutého výrazu, od celé situace. Snaží se srovnat myšlenky v hlavě. Je tohle setkání podivné jen částečně, nebo úplně? Co za tím vězí? Co chce Kaiser?

A co chce ona?

Odnikud, nejspíš od stolu vedle, se vynoří takzvaně „hezky upravená“ žena a podává Kaiserovi s naléhavým pohledem další telefon. Jeho omluva je krátká a jenom naoko.

„Jo, klidně to vemte,“ kývne Zoa a otáčí se za asistentkou, předtím nejspíš volala Zoe ona. Žena mizí do tmy stolu v ústraní, u kterého sedí ještě urostlý muž, nejspíš bodyguard. Zoa si té zvláštní stínové dvojice dosud nevšimla. Prohlíží si Kaisera, mluví divně a útržkovitě, aby možná Zoa, možná kdokoli jiný, kdo by hovor poslouchal, nepochopil, o čem je řeč. No snad to chápe alespoň člověk, se kterým telefonuje. Ne, vážně jí na něm něco nesedí. Vlastně když o tom tak přemýšlí, nesedí jí na něm vůbec nic. Jela by do New Yorku radši než do Singapuru? Asi. Určitě. A za ty peníze by se potom dobře cestovalo po Asii. Hlavní minus toho nápadu je pán naproti ní. A jeho majetek, kvůli kterému na něj není spoleh. Majetek tak velký, že dokáže kluky, jako je on, vykolejit, vytrhnout z kořenů. Vlají neukotvení ve větru, běžnému člověku nad hlavou, vlají na fotkách, vedle modelek, hereček a finančně náročných žen, vedle movitých či jinak zajímavých mužů, vedle kreténů. A v těch výškách mají daleko k třeba kdysi solidnímu základu.

Zoa netuší, co vidí on při kontrolním pohledu na ni. Jaké jsou trumfy v jejím rukávu se zatrhanou podšívkou, které vyplouvají na hladinu samozřejmě a nechtěně jako kusy polystyrenu, ta uvolněná gesta a závan svobody, nezávislost, ta špetka punku, co ho znejistí natolik, že teď chvíli uvažuje, že svoji nabídku zruší. Možná ji trochu podcenil, napadne ho. Od lidí, jako je tahle holka, nemůže čekat loajalitu, nejsou k ní od života vybaveni. Kaiser dotelefonuje a zničehonic řekne: „Vy jste trochu neukázněná, že jo?“

Zoa zvedne obočí a propukne v hlasitý smích. „No ne, vy znáte paní učitelku Maříkovou z mojí základky?“ chechtá se dál. „Není to vaše máma?“ Když se dosměje, řekne suše: „Jestli jsem ukázněná, nebo ne, pro vás může být vedlejší. Jsem spolehlivá a držím slovo. A vůbec, já se vám o žádnou práci nehlásím, vy jste si vybral mě, jestli si vzpomínáte,“ připomene mu ostře Zoa.

Kaisera to uklidní, je pořád nejlepší kandidátkou, která mu zjistí, co zjistit potřebuje. „Vzhledem k tomu, co už jsem za ten obraz utratil, si dovedete představit, že finance pro mne nejsou problém.“

„No právě, pro mě taky nejsou problém,“ odsekne Zoa a nehodlá mu dál nic vysvětlovat. Už přetáhl svůj časový limit, a tak se Zoa zvedá od stolu s omluvou: „Já, nezlobte se, já se takhle rychle rozhodovat neumím. Mám domluvené něco jinde…, potřebovala bych si to víc promyslet.“

„Na to není čas,“ zvedá se i Kaiser, jako na povel vstávají i jeho asistentka a bodyguard, asistentka obdaří číšníka bankovkou a větou „To je v pořádku“ a vycházejí ven. Kdyby se teď dala Zoa do běhu, běželi by za ní? Jen oni dva, nebo by se přidala i dáma v lodičkách? Běželi by spolu branickými ulicemi všichni čtyři? Zasměje se té představě, Kaiser jí úsměv oplácí, zřejmě usoudil, že patřil jemu a jejímu kladnému rozhodnutí.

Jdou mlčky a Zoa se drbe na hlavě, pozoruje svoje tygrované kecky a přemítá, proč ji stojí takové úsilí rozhodnout se. Bude lepší, když se rozloučí radši teď hned, tady před zavřeným supermarketem, nebude je přece vodit ke svému domovu. Otočí se ke Kaiserovi s vágním: „Takže…“ Jeho svěží vypulírovaný obličej, z něhož vystupují jasné oči, působí v kontrastu s napůl strhanou obecní nástěnkou hned za jeho hlavou jako reklama na zdravý život, nebo aspoň na fiktivní pojištění proti stárnutí. Skoro by ji přesvědčil.

Ale věř chlápkovi, co čtyři dny nejedl.

„Koukám, že jsem vás ještě nepřesvědčil. Co kdybysme se dohodli trochu nezávazně. Nezávisleji.“ Kaiser si v duchu pochválí formulaci, kterou vystřihl Zoe na míru. „Omrkněte mi tu aukční síň, poptejte se, zkuste něco zjistit od svých známých. A uvidíme co dál.“

Zoa mlčí.

„Berte to jako takový malý výlet do New Yorku. To není špatné, ne?“ zamrká na ni povzbudivě. „A když nic nezjistíte, pokračujte klidně do Singapuru.“

Takže ví i to, kam měla namířeno. Je si jistá, že se o tom nezmínila. To je skličující. „Jak víte, že jsem měla jet do Singapuru?“ zeptá se Zoa naštvaně. Kaiser se místo odpovědi zazubí. „Dobře. Pojedu do New Yorku, zkusím něco zjistit. Ale nic vám neslibuju.“ Kaiser souhlasně kývne, otočí se k asistentce a zvláštním úsporným gestem ji pobídne. Ta hned z aktovky vyndává obálku, letmo překontroluje jméno, nejspíš má v aktovce obálek víc, pro různé případy, pro různá setkání. Bodyguard se naučeně, jakože nenápadně rozhlíží a Zoe celá ta scénka přijde ujetá, houslové trio v nejlepší formě, secvičené v často hrané etudě. Jediným problémem je, že je toho součástí. Vlastně se stydí i před skupinkou bezdomovců, kteří posedávají na zídce u autobusové zastávky, dokuřují odhozené vajgly, dopíjejí krabicové víno a zvláštní čtveřici pozorují.

„Záloha a letenka do New Yorku na vaše jméno. Zatím pouze jednosměrná. Letíte ráno v jedenáct.“

Zoa zaraženě přebírá obálku. „Jak jste věděl všechny moje údaje? Číslo pasu?“ podmračí se.

„Mají vás v systému,“ odbyde její otázku s úsměvem Kaiser a pokračuje: „Máte tam peníze na deset dní. Prozatím, a pak uvidíme. Buďte opatrná.“

Zoa kývne a obálku přebírá. Ani nelicitovala, a její honorář byl navýšen, všechno připraveno a nachystáno. Zvláštní, zvláštní. Chcete někde něco podepsat? Není třeba.

„Ještě jste mi neřekl, co je to za obraz.“

„Portrét Žena s růžemi z roku 1918. V obálce máte vytištěnou kvalitní kopii na A čtyřce.

„Oboustrannou?“

„Jistěže oboustrannou. Nejsem diletant. Vím přece, jak důležité informace nabízí zadní strana obrazu.“

„Datum, kdy jste ho koupil a kde?“

„Všechno tam máte.“

„Tak jo.“

Zoa se chystá k odchodu, ale Kaiser má ještě něco na srdci. Sebevědomě spustí: „Takže komunikace bude probíhat výhradně mailem a chci denní zprávy na adresu, kterou máte v obálce, která je samozřejmě enkryptovaná a používám ji jen, ehm, ve výjimečných případech. Občas vám zavolám, vy mi nevolejte.“ Dlouhá věta na jeden nádech. „Tak good luck.“

Zoa na něj mžourá unavenýma očima, ještě jeden naučeně srdečný úsměv Bílého tesáka a sbohem. Potřesou si pravicí, bodyguardi a asistentky se asi nezdraví, Zoa je přelétne pohledem a otáčí se. Vyráží ke svému domu úzkou uličkou. Lemují ji malé domečky jako krabičky od cigaret, jako mentolové tiktaky poskládané u pokladny supermarketu. Modigliani, který zničil všechny své rané obrazy, protože podle něj to byly jen dětské čmáranice z dob, kdy byl ještě zpropadený měšťák, teď visí na zdi u pana Kaisera, hyper-měšťáka, mega-milionáře, giga-kreténa.

No tak zkusí posunout Singapur, nejspíš požádají jiného zájemce, přemítá Zoa, když míjí nikdy nezavírající hernu, jež svítí do noci tíživým životem, který nezažene ani hlasitý opilecký smích. Na poslední chvíli uskočí a vyhne se zvratkům na dlažbě hned vedle vchodu.

Nemůže se nadechnout. Ano, ten pocit zná, už to má, připadá si, jako když byla dítě. Běžela v modrých teplákách lesem, neznámým a vzrušujícím, tolik rozcestí, tolik hrozeb, že přehlédne šipky, oči navrch hlavy, na větvi další fáborek z krepového papíru. Plní úkoly ve správném pořadí, nevynechala nic podstatného? A tamhle pod stromem, bože, to je mrtvola? Ne, jen kus igelitu. Z možností neznámého jí bušilo srdce, z dlouhého běhu se zvedal žaludek. Všechno bylo tak tajemné, jen teď už ví, že běžela po jasně vyznačené trase k cíli, přesněji k nápisu CÍL u nerudné učitelky, kované komunistky. Jméno celé hry: Partyzánský samopal. Smysl pro dobro a hrdinství aplikované do dětské duše pomocí automatické zbraně v rukou spravedlivých. Nechápala souvislosti, neměla o nich ponětí. A teď je na tom možná stejně.

Zvuk jejích kroků se láme o zdi a vylétá až ke studeným komínům. Jedny kroky znějí osaměle a na to si teď musí pomalu zvyknout. Omláceným klíčem odemyká branku a sedá si na chvilku na schody, doprostřed té krásy jemně nasvícené pouliční lampou. Přebujelá líska, dva štíhlé jehličnany, jeden trochu rezne, přes plot se rozhlíží bez a vedle něj trochu ostýchavý růžový keř, za zády jí voní záhon s bylinkami.

Tolik odjezdů. Tolik návratů. Do zítřka ve vyrovnaném skóre. Ale její zahrada na ni vždycky počká. Stejná a trochu jiná, sladce se noří do snu a nevnímá dočasné návštěvníky, krysy, ježky ani kuny. Ti tu bez rozmyslu šmejdí nocí a pořád něco hledají. Ale co?

Něco lepšího.

Na Zou dopadá sprška zahradní melancholie. Kde se berou ta rozhodnutí, která mění příští dny? Patří vůbec nám?

ČÁST II.

AMERIKA

KAPITOLA 5

Je šedě zataženo, žádná sluncem zalitá terakota, na kterou se člověk těšil. Cihlové domky za oknem jsou hezké i na šedivém pozadí. Čtveřice štíhlých žen u vedlejšího stolku se zkušeně schovává za silné hlasy, význam slov rozřeďují mlékem do kafe. Poslední lok a rychle zpátky do newyorských ulic.

Ranní loučení s Prahou proběhlo bez emocí na obou stranách. Ulice se ospale protahovaly za oknem taxíku a Zoe připadaly stejně cizí jako rádio, které hrálo v autě. Z reproduktorů se linuly hlasy dvou znavených moderátorů, kteří každou větou, každým vtipem prozrazovali hluboké opovržení touhle zemí a lidmi, co je poslouchají.

„Ták, mladá pani, tak jsme to stihli načas, načas!“ vyhoupne se z auta taxikář, potěšen hladkým průjezdem Prahou, nad hlavou mu rachotí Boeing 777 a on k němu vzhlédne: „No snad to neni vaše, ne?“ Zoa se jeho vtipu skromně zasměje a přebírá svůj kufr.

Za dvě hodiny se do mraků těžkých jako sto slonů vznáší i její letadlo. Dole se pěkně rýsují pole a políčka, zelená a některá zářivě žlutá, pár blankytných bazénů probleskne v nové zástavbě, od níž se klikatí tenká silnice, opuštěná v polích, která zdobí jen pravidelně rozsypané kapličky přípojek, čekající na nové domy. A za nimi krásné trpělivé lesy, a rybníky, a menší lesy, louky, lesíky, pole, až se hustá zeleň slívá v jednolitou namodralou plochu. Má Čechy upřímně ráda, obzvlášť z téhle výšky vypadají jako ideální místo k žití.

Myslí na Adama, na poslední loučení z letiště. Zněl smutně, ale rozesmálo ho její večerní setkání s Kaiserem a oddechl si, že nejede do Singapuru, ale „jen“ do New Yorku. Řekl jí, že je dobrodruh, který se jen tak nevidí. Už teď se jí po něm stýská.

Do reality ji přivádějí dlouhé nalíčené řasy, které třepotavě zamávají na modrých očích, orámovaných sytější modrou linkou. Symetrický obličej letušky je nečekaně blízko, až Zoa ucukne. Letuška už nejspíš opakuje: „Promiňte, něco k pití?“

„Ano, promiňte. Jistě,“ ukáže na lahev červeného vína. „A také vodu. Děkuji.“

S kelímkem v každé ruce ani nezkouší otevřít stolek, tak upíjí střídavě vodu a víno, nejistota před ní voní novotou. Zoa se pokusí tu nejistotu rozkrájet na menší části. Nejdřív bude muset v New Yorku sehnat nějakého sběratele umění. Nechce zobecňovat, ale tyhle lidi nemá moc v lásce. Celý ten svět přeceněných a nedoceněných děl jí připadá jako latentní omyl. Téma padělků ji ale baví, zasáhlo ji.

Ještě víno? zamrkají dlouhé řasy. Už ne, děkuji. Anebo přece, děkuji. Ať se prospí do nové reality. Filmy, pospávat, převalit se na druhý bok, stáhnout vyhrnuté triko, utřít slinu, promnout oči. A místo Čech se pod nimi v nazelenalé vodě rýsuje krásný ostrov Manhattan. Pyšné domy napínají krky do výšky, zlaté od slunce, malé domky v jejich stínu. Zoa se nemůže dočkat, až ji vůně těch ulic dole praští do nosu.

Po dlouhém sezení všichni náhle spěchají do tubusů, prolétají jimi bezmyšlenkovitě jako smetí rourou vysavače. A svíravý pocit v nekonečné frontě před americkou celnicí, ve frontě podezřelých. Kde jsou ty doby, kdy lidé, kteří přiletěli na Kennedyho letiště, byli vítanými návštěvníky? A jen někteří potenciálními podezřelými? Teď všem bez ohledu na úctyhodnost a bez optání snímají otisky prstů a navrch všechny stejně rozcuchané, nevyspalé a poničené mnohahodinovým letem fotí do svých kartoték. To musí být sbírka, jako do castingu filmu o apokalypse v psychiatrické léčebně. A všichni se snaží tvářit, jako že nic.

Z díry, jak metru říkají někteří Newyorčané, vylézá Zoa do jiného světa. Lidé mají šmrnc a šarm, a kdyby nebyli tak zadumaní, dokonce by se na sebe snad i usmáli, vstřícná atmosféra se jim vznáší nad hlavami. Tak hezky voní, tohle město prošpikované luxusem a šváby. Voní životem, co se dere na povrch, co si nedá poroučet. Ani v té svěrací kazajce, kdyby na ni došlo, se nepodvolí. Je tu veselo a živo, šťastně a Zoa si nehodlá kazit dojem objemem spotřebovaných antidepresiv.

Lexington a 82., stačí projít pár ulicemi a člověk hned přijímá rytmus města za svůj, snaží se i s malým kufrem na vrklavých kolečkách přidat k proudu lidí kráčejících lehce a svižně ulicemi. A ten rytmus města se odráží od každého auta, domu, o-mít-ka cih-la, hnědá, bílá, malý, vyšší, malý. Obchod, vchod, přechod, podchod a zase obchod. A uklízejte po svých psech, prosíme, vyvedeno na ceduli v červené. Hned vedle červený očůraný hydrant a vedle něj… radši uhnout očima. V téhle části města vypadají všichni na první pohled jako vzácné a důležité bytosti, háklivé květiny, ale krásné, jak si tak spěšně a sebevědomě vykračují. Dobrý den, ego, na shledanou, ego, pozdravujte vaše ego, moc mě těšilo.

Zoa přebíhá přechod na Páté avenue, tahle ulice by se nejspíš táhla až do ztracena, mizela by v oparu na horizontu, spadla do moře, nebýt mrakodrapu, který ji přidržuje a nečekaně zakončuje tam, kde jsou domy už skleněné. Většina lidí barevných jak podzim tady spěchá. Spěchá i mnoho tváří jako zimní sníh. Dívenka v džínách hlasitě hvízdne na taxík a zaječí TAXI! Nikdo se neohlídne, a taxík okamžitě brzdí těsně u ní. Sako, džíska, vyhnout se klukovi s dvoukolákem. Co ten tu dělá? Co veze? Neotáčet se, spěchat. Šedé, téměř večerní šaty a k nim tenisky, dlouhé černé dredy míjejí bílou vyfoukanou fazonu s nosíkem vzhůru, a ta její gesta, jak vypráví do telefonu, hlasitě, troufale a tak samo sebou.

Člověk tu má právo říct svůj názor v podstatě na cokoli, a taxíky troubí a taxíky přišlapují plyn a hned zas brzdy. Tady miniaturní zahrádka na kousku chodníku, jen tak místo čtyř dlaždic, které jednou možná někdo vyrval ze země a zařval: Tady budu mít zatracenou zahrádku, zatraceně! A teď tu roste hrachor, malý jehličnan a v květináči ibišek, ten musí na zimu nejspíš schovávat dovnitř. A uvnitř domu tma, protože okna jsou z poloviny zakrytá bednami klimatizace.

Domy jako žebříky, klimatizace jako bolavé zuby.

Hezká kavárna, Zoa vejde, ať se trochu polidští, než se vřítí k Martinovi. Ať se uklidní, přečísne vlasy a zkusí si vzpomenout, jak se cítila, když tu studovala. Tady byla doma. Její život se odehrával spíš v dolní části Manhattanu, v Chelsea, v tmavých uličkách kolem Union Square, tehdy bylo všude lešení. A v Brooklynu, a v části Queens, kde Češi popíjejí pivo v zahradě pod kaštany. Pobíhala sem a tam mezi lidmi stejně nezakotvenými, jako je ona, mezi studenty a umělci, a všichni se snažili přijít na to, „co udělat“. Dnes odpoledne, se svým životem, se sebou.

A Martin, sochař, tvořil opatrně odvážné a neobvyklé skleněné objekty, které od té doby zavěsilo ve svých prostorách mnoho amerických galerií. Martina před přílišnou svobodou nejistého povolání zachránila nejspíš jeho žena. Zoa ji nezná, ale je prý z bohaté čínské rodiny, a tak žijí kousek od Metropolitního muzea. Víc o nich neví, vlastně ještě to, že Martin má pro své krajany slabost a volný pokoj v suterénu. A když mu Zoa z letiště zavolala, jestli by u nich mohla dvě tři noci pobýt, řekl jen: „No problem, přijď.“

Tak teď zahýbá do jeho ulice, je jednosměrná a plná starých nízkých domů malebně zastíněných starými stromy. Cíl bude podle domovních čísel někde po pravé straně. Tady je to! Zoa se zastaví a prohlíží si dům z tmavě hnědých cihel. Vyběhne po několika schodech a zazvoní. Než dohraje povědomá melodie, masívní červené dveře se otevřou.

„No né, ahooooj, rád tě vidim, pojď dál!“ usmívá se na ni doširoka Martin a bělost jeho trika bodne do očí. Zamotají se v přátelském objetí v malé předsíni, Martin voní vypráním. „No kde se tu bereš, ženská? Sluší ti to!“ zahaleká a Zoa breptá něco, že je ráda a že je hodný, vtom přibíhá malá, opravdu maličká holčička, má rozcuchané černé vlasy a fialové šatičky s puntíky. Vykouzlí neodolatelný úsměv, kterému chybí přední zub a zahlaholí: „No kde se tu bereš, ženská,“ a je ráda, že oba dospělé něčím rozesmála.

„To je Naoko, tohle je Zoa, a nezouvej se, prosim tě.“

Ale Zoa se už zula a vchází v ponožkách.

„Máš krásný jméno, já bych se taky chtěla jmenovat Naoko.“

Holčička se nejistě usmívá, aha, asi nerozumí česky. Jak teda? Anglicky a trochu japonsky. Takže jeho žena nejspíš nebude Číňanka, ale Japonka.

„Česky umí jen počítat do deseti a říct pár slov, třeba vodník. Miluje vodníky, a v anglických pohádkách nejsou,“ sestupují po schodech, Naoko se chytne Zoy za ruku a vykročí vždy jen levou nohou napřed, jdou pomaličku, a když sejdou do útulného pokojíku, Martin už stojí na židli u podlouhlého okna, které je ve zdi tak vysoko, že se téměř dotýká stropu, a pootvírá ho. Za ním se mihnou nohy běžce v barevných teniskách a v opačném směru je míjejí lodičky, vedle nichž se vleče starý jezevčík. S výrazem tvora zmoženého životem se rezignovaně podívá do okna, přímo na Martina.

„A tady je koupelna,“ ukazuje Martin k zavřeným bílým dveřím.

Zoa pokoj chválí a vytahuje z kufru knihu Petera Zumthora: „Pro tebe, teď to vydali, je skvělá.“ Martin hned knihou listuje. Zoa si ji původně koupila na svou singapurskou cestu, a jak se teď hodí.

„Díky, mám ho moc rád, nemuselas mi ale nic vozit. Dáš si čaj?“

Martin jde uvařit čaj a shora hodí Naoko dvě plyšová zvířata, o která ho požádala. Zoe se nahoru nechce, radši se rozvalí na zánovním gauči. A vypráví Naoko, že jednou se Méďa ztratil, a protože je popleta, vůbec nevěděl, kde vlastně bydlel. A kde se ztratil? No, v Central parku, chodil tam, měl hlad a žízeň a strašně se bál. Až uviděl v dálce malé světýlko, tak šel blíž a blíž, a byl to domek, kde bydlela víla bez předního zubu.

„A jak se jmenovala?“

„Hádej.“

„Já vím jak!“ volá Naoko.

Ze Zoy padá únava, hrou nebo čajem, časový posun necítí. Brzo s Martinem mluví jen česky a Naoko si hraje sama. Naťuknou, co je nového v jejich životech, na sochy se Zoa neptá. Co tedy jejich společní newyorští známí? Někomu se daří docela dobře, moc se ale nevídají. Málokdo dělá pořád umění. A umřel Karel. Vážně? Tak to je hrozný. A jak?

A co sem Zou přivádí? Jen tak na výlet? Zoa vypráví o Kaiserovi a o jejím podivně rychlém rozhodnutí zjistit něco o jeho Modiglianim. Martina napadá, že by jí k tomu mohl možná něco říct jejich rodinný známý. „Je to tedy spíš známý mojí ženy, ona mu finančně analyzuje jeho miliony,“ upřesňuje Martin, Zoa se tomu obratu zasměje a Martin pookřeje. „Tady se mým vtipům nikdo nesměje.“

„A děláš pořád sochy?“

A Martin začne nadšeně vykládat o digitálním sochařství na 3D tiskárnách, které ho uchvátilo. „Přesnost na desetiny milimetru, představ si to.“ Tvrdí, že to je obor budoucnosti, a když mu Zoa oponuje krásou nahodilosti, kroutí hlavou, jako by říkal: To stejně nepochopíš, místo toho ale říká, jestli nechce třeba něco k jídlu.

„Ne ne, povídej.“

Zoa se uvelebí v křesle a poslouchá, jedna jeho věta nekončí a přelévá se do snu.

KAPITOLA 6

„Musíme tam být v deset ráno a musíme být přesní, má na nás přesně deset minut, tak radši přijdeme o deset minut dřív,“ vysvětluje Martin, logika desetiminutového předstihu Zoe uniká, ale smíří se s tím bez dalších dotazů. Je Martinovi vděčná, že zatímco ona vyrovnávala spánkový deficit, on zařídil schůzku se sběratelem umění. Významným sběratelem umění, o kterém slyšela i Zoa.

Punčocháčky, a teď boty. Naoko se soustředěně chystá do školky, tiše a trochu nešikovně se zdokonaluje v manuálních úkonech nad její síly. Juka, tak se jmenuje Martinova žena, je už zase v práci, přišla pozdě a brzo musela běžet, její přítomnost Zoa prospala, tak si prohlíží alespoň její fotku na zdi a dopíjí kafe vestoje u pultu v kuchyni. „Můžu ti pomoct s culíkem?“ ptá se Naoko, ta tiše kývne.

Vyrážejí na cestu, slunce a stíny kreslí na chodník obrázky stromů a Naoko se snaží je přeskakovat. Spěchají, holčička chce jít uprostřed a chytá se drobnou rukou Martina a raději i Zoy. „Rychleji! Rychleji!“ volá, běží mezi nimi, teď nadskakuje a už nestíhá ani dopadat zpět na zem, letí mezi nimi, lehoučká jako pírko, dotkne se země jen občas špičkou, zaklání hlavu a šťastně a téměř neslyšně se směje.

Před školkou Naoko přebírá milá teta s akcentem, který prozrazuje místo narození kdesi v Latinské Americe, kde se mluví hodně rychle.

„Taxi!“ křikne do křižovatky Martin a hned se ozvou brzdy. Soukají se do žlutého vozu, který řídí muž s turbanem, indickým přízvukem a nejspíš neomezeným tarifem telefonních hovorů. Mluví nepřetržitě a Zoa se zájmem poslouchá ten tok neznámých slov. Sype věty, háže blinkry, troubí, rozhazuje rukama a zvyšuje hlas, než vklouzne zpět do monotónní samomluvy. S kým asi mluví?

Za deset deset vcházejí do prostorného lobby ve 47. patře a Martin je s časovým předstihem spokojen.

„Prosím, posaďte se,“ pokyne jim s úsměvem na tenkých červených rtech sekretářka a oni poslušně usedají do koženého sezení smetanové barvy.

Žena vyřídí několik telefonátů, než se otevřou snad tři metry vysoké dubové dveře. V nich se objeví relativně malá, ale vzpřímená postava staršího muže. Spěšně se loučí s našedlou trojicí mužů, kteří vyšli za ním, a stejně spěšně zve Zou a Martina energickým gestem dál, na minutu přesně podle narvaného harmonogramu dne. Odkládá si sako a jejich setkání dá punc neoficiálnosti jen v modré košili a světlých kalhotách. Lety pilovaný šarm umocňuje až příliš křiklavá kolínská.

„Michael Brooks, těší mě,“ stiskne Zoe pevně pravačku. Martina poplácá radostně po zádech a obdaří ho několika přátelskými frázemi z lekce čtvrté: Rodina — konverzace, Zoa zatím přelétne očima jeho kancelář. Po pravdě neví, kam se dívat dřív, připadá si jako ve snu. Ve snu, který se odehrává v muzeu moderního umění. Martina zaujme prosklená stěna, za kterou je dechberoucí výhled na Manhattan, Zoa se nemůže odtrhnout od znepokojeného výrazu jemné sítotiskové blondýnky Roye Lichtensteina. Nepřítomně se po místnosti dívá i známá blondýnka od Warholla, tamhle blondýnka od Alexe Katze. Na stole fotografie rodiny, několika malým dětem vévodí blondýnka. A za stolem fotografický portrét blondýnky v bílé košili s kravatou. „Víte, kdo to je?“ mrkne na Zou Brooks, když zahlédne, že si fotku prohlíží. Zoa kývne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům s vypůjčeným výhledem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.