PETER MAY

ENTOMOLOGŮV ODKAZ

AKTA ENZO IV

BRNO 2017

FREEZE FRAME

Copyright © Peter May, 2010

Translation © Linda Kaprová, 2017

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-320-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-321-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-322-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

Vikingu Erikovi

Kde je teď, smrti, to tvé vítězství?

Kde je teď, peklo, ta tvá zbraň?

PRVNÍ LIST KORINTSKÝM 15,55

PRVNÍ ČÁST

1. kapitola

Mnichov, Německo, 20. prosince 1951

Erik Fleischer si od života nemohl přát víc. Měl přitažlivou ženu se zlatými vlasy splývajícími ve vlnách přes rovná ramena, s úsměvem, jenž jí prozařoval duši, a s čarokrásnýma modrýma očima. I dnes, po těch pěti dramatických letech, ho vroucně milovala.

Narodily se jim dvě nádherné děti, světlovlasé modrooké klony jejich matky. Magdiny geny převážily nad jeho středomořským vzhledem.

Přežil válku bez jediného škrábnutí, zdědil po rodičích bavorskou vilu na předměstí plném zeleně, kde si mezi rozvíjející se střední třídou, která nyní povstávala z popela Hitlerova šílenství, založil lukrativní praxi.

Vyhlídka na spokojený život se před ním táhla až k ničím nerušenému obzoru. Jak mohl tušit, že ho nadcházející noc o všechno připraví?

Pročítal právě večerní noviny a mimoděk vnímal smích linoucí se z jídelny, kde děti s matkou hrály nějakou jednoduchou deskovou hru. Sklonil hlavu a zadíval se přes obroučky brýlí k nim. A ze semínek touhy, kterou v něm probouzel pouhý pohled na Magdu, klíčila rodičovská ctižádost pořídit si třetí, možná i čtvrté.

Mrkl na hodinky, zavřel noviny a odložil je. „Přijdu za čtvrt hodiny.“

Magda pootočila hlavu k obývacímu pokoji. „Večeře bude za dvacet minut.“

Jeho pracovnou byla elegantní místnost obložená dubovým táflováním. Jednu stěnu pokrývaly police, které se prohýbaly pod tíhou otcových knih. Za vysokými okny se na druhé straně bulváru temně rýsoval park. Sametové závěsy splývající až na zem byly roztažené a on cítil, jak se zvenčí na tabulky tiskne chlad jako ledové dlaně. Zatáhl za nocí oponu a posadil se ke stolu potaženému kůží. Měkké světlo lampy dopadalo na úhledně rozložené karty pacientek. Podíval se do diáře. První měl objednanou na půl devátou zítra ráno. Při pomyšlení na nekonečný zástup těhotných žen, které budou provázet jeho dny po celou dohlédnutelnou budoucnost, pocítil záchvěv nespokojenosti. Ale nemínil si tím nechat zkazit náladu. Přízeň osudu dosud převládala. Přitáhl si k sobě první kartu a otevřel ji.

Kruh světla kolem něho rozrazilo zadrnčení telefonu. Sáhl do tmy mimo dosah lampy pro sluchátko. Ozvalo se zašeptání, ochraptělé, stažené napětím.

„Jdou pro vás! Utečte! Hned!“

Vmžiku byl na nohou, ještě než se spojení přerušilo. Uslyšel, jak židle za ním udeřila o podlahu. Od nejbližšího okna ho dělily dva kroky. Nepatrně poodhrnul závěs a vyhlédl do noci hemžící se démony. Ucítil na tváři hebký dotek sametu. Za svatozáře pouličních lamp dohlédl jen s obtížemi, ale nebylo pochyb, že se mezi stromy pohybují stíny. Neměl čas se rozmýšlet. Představu, že by se to mohlo někdy stát, vytěsnil daleko za hranice vědomí, ale teď, když nečekané nastalo, jednal pohotově, jako by měl vše důkladně nacvičené.

Chvějícími se prsty vytáhl z kapsy klíče a odemkl zásuvku stolu. V teplé dlani ho zastudil kov vojenské pistole. Přešel pracovnu a otevřel dveře šatny. Na tyči visely kabáty a saka a pod nimi stála pečlivě srovnaná řada bot. Vybral si těžký vlněný zimník, oblékl si ho přes široká ramena a pistoli vložil do kapsy. Pak se sklonil a zvedl koženou kabelu s nejnutnějšími potřebami, kterou si nachystal právě pro tento okamžik.

Nezdržoval se přemýšlením. Když zavřel dveře pracovny a pospíchal k zadnímu schodišti, nevrhl přes rameno žádný lítostivý pohled. Nebyl čas přemítat a litovat. Sebemenší zaváhání by se mu stalo osudným. Jen když sbíhal po schodech, prolétl mu myslí prchavý obrázek Magdy a dětí v jídelně. Neměl čas se rozloučit. Ani důvod. Bylo po všem.

Ve sklepě se vznášel nakyslý pach. Zatuchlý vzduch tu byl vlhký a mrazivý. Klopýtal tmou ke dveřím, zatápal prsty v rukavicích a odemkl.

Ledová noc ho udeřila do tváře. Nasadil si klobouk. Jeho dech se v měsíčním světle srážel v bílou mlhu. Nejprve se zaposlouchal a pak uličkou mezi domy z chladné žuly opatrně vyhlédl na ulici. Po bulváru jen tu a tam projelo nějaké auto. Zato stíny mezi stromy teď nabyly zřetelnou podobu. Rozeznával přikrčené obrysy šestice mužů. Do tmy zažhnula cigareta. A pak náhle zaskřípěly pneumatiky. Ulici ozářily reflektory aut, která vjela na chodník. Jejich dveře se rozlétly. Z parku vyrazilo několik mužů. Roj jisker z odhozené cigarety.

Erik za sebou zavřel a prchal průchodem mezi domy k uličce za vilou, napůl v obavách, že poslali někoho zezadu. Ale neposlali. Nepředpokládali, že by ho někdo varoval. Slyšel bušení na dveře, nocí se rozléhalo volání a on prchal do tmy vstříc neznámé budoucnosti plné strachu a nejistoty.

2. kapitola

Agádír, Maroko, 29. února 1960

Hradby prastarého města skýtaly úchvatný výhled na přístav a oblouk zálivu kousek dál na jih. Nikdy nepřestal Yvese okouzlovat. Měl štěstí a sehnal bydlení v historické kasbě; jednopokojový byt v přestavěném riádu v srdci starého města. Nebyl velký, ale poskytoval vše, co může potřebovat muž, který žije sám. Z terasy měl Yves rozhled na moře střech i do úzkých stinných uliček. Zbožňoval život kasby, její ruch a energii. A zvykl si skoro každý den nakupovat na tržišti čerstvé potraviny. Jeho oblíbené ranní procházky městem doprovázelo svolávání k modlitbám nesoucí se z minaretu mešity. Naříkavý hlas vyzýval věřící k setkání se Stvořitelem. A přestože Yves sám věřící nebyl, ve spiritualitě tohoto rituálu bylo něco, co v něm budilo závist, něco, co mu jeho ateismus nikdy nedovolí sdílet.

Stejný výhled se před ním otevřel i dnes, jako vždy, když vyjel z bran starého města. Toho rána ho však málem ani nevnímal. Nad pouští na východě vycházelo slunce a první paprsky úsvitu prostupovaly růžovou, žhoucí mlhou stoupající podél pobřeží, kterou na písčitou pláž vydechoval neklidný oceán. Nad městem rozkládajícím se pod Yvesem visel opar. Na východ i na jih se rozbíhaly nové budovy tohoto západoafrického přístavu, jehož populace prudce rostla díky vzkvétajícímu obchodu se sardinkami.

Yves se však soustředil na zpětné zrcátko. Ve skrumáži aut, koňských povozů a vozíků pouličních prodavačů za sebou postřehl černý citroën. Pátral po něm a doufal, že se nakonec ukáže být jen výplodem přebujelé fantazie. Jenže neukázal. Yves tiše zaklel a pokračoval serpentinami dolů k přístavu. U mola se tlačily flotily zrezivělých rybářských traulerů jako sardinky, které rybáři během noci nalovili.

Vyhlédl z okénka vlevo vzhůru k ohybu silnice, kde na vyprahlém kamenitém svahu rostly zakrslé pouštní keříky s neduživě zelenými listy. Od kol pronásledujícího citroënu se zvedal prach. Poprvé si auta povšiml asi před týdnem. Obyčejný člověk by ho pravděpodobně vůbec nepostřehl, jenže Yves nebyl obyčejný člověk. Jeho život nesl jen pouhou masku normálnosti. Neuplynula minuta kterékoli hodiny kteréhokoli dne jeho života, kdy by nepocítil naléhavou potřebu ohlédnout se přes rameno. Vyvinul se z toho instinkt tvořící stejně nedělitelnou součást jeho bytí jako dýchání. Neustále pozorovat, zkoumat obličeje, sledovat cokoli neobvyklého, ať už to bylo sebenepatrnější. Bez přestání je očekávat, vědět, že někde jsou. A hledají ho.

Citroën se vynořil ze zatáčky a Yves v krátkém záblesku slunečních paprsků spatřil řidičovu tvář jako fotografii, která se mu obtiskla na sítnici. Povědomý obličej. Kulatý. Bez vlasů. Odkud ho jen znal? Neměl ponětí. Věděl však jistě, že už ho někde viděl. Rozeznal v autě obrysy dalších lidí a jeho podezření přerostlo v jistotu a nakonec ve strach. Našli ho. Pronásledují ho. A dříve nebo později si pro něho přijdou.

Yves si v duchu zhluboka vzdychl. Pochopil, že přišel čas jít dál.

Okno jeho kanceláře shlíželo na zastřešenou rybí tržnici. Tvořila ji obrovská hala s betonovou podlahou, na níž byly vyskládané dřevěné palety s čerstvým úlovkem. Sardinkami, makrelami, dorádami, cípaly, platýsi. Řady beden vyrovnaných v obdélníkových kójích po celé ploše tržnice, kde se tlačili zákazníci, aby mohli nakoupit od bíle oděných prodavačů. Jejich hlasy stoupaly pachem ryb a soli a drnčely v rámech oken. Yvese jen na krátký okamžik napadlo, že se na tuto scénu dívá naposledy. Během těch bezmála deseti let, kdy se vypracoval z prostého prodejce až na manažera tržnice, si pachy, výjevy a zvuky trhu zamiloval. Vzhledem k tomu, že po příjezdu z Mnichova nevěděl o rybách ani rybářích zhola nic, dal se jeho kariérní postup považovat za téměř raketový. Díky své inteligenci a bystrosti brzy začal vyčnívat z davu a netrvalo dlouho a všimli si ho i jeho nadřízení. Následovala větší míra odpovědnosti. Povýšení. Nejprve řídil provoz tržnice, pak se stal pomocným manažerem, a když nakonec jeho mentor předchozího roku odešel do důchodu, všem připadalo zcela přirozené, aby nastoupil na jeho místo.

S těžkým srdcem a plný lítosti a zklamání se odvrátil od okna. Zdálo se, že pokaždé když budoucnost už vypadala stabilně, zakročil osud změnou plánu.

Prchej, Eriku, prchej. Začni znovu. Vybuduj svůj život od základů. Ale nikdy nevěř, že jsi v bezpečí. Ani na okamžik si nemysli, že ti nedýchám na záda a nechystám se ke skoku.

Svěsil obraz ze stěny nad pracovním stolem a otočil kolečkem ukrytého trezoru doleva a doprava. Když nastavil poslední číslo, uslyšel, jak stavítka zapadla na své místo. Těžká dvířka bezpečnostní schránky se otevřela. Uvnitř ležely svazky papírů, oficiální dokumenty, pokladna s několika sty dirhamů. A až úplně vzadu kovová schránka zajištěná visacím zámkem. Vytáhl ji a položil na stůl.

Odemkl zámek klíčkem připevněným k těm od auta a odklopil víko. Uvnitř ležely pasy, kterými ho vybavili. Všechny dokumenty, které bude potřebovat, až nastane čas. Vytáhl je a vložil do přihrádky své aktovky. Vzal do ruky starou černobílou fotografii. Magda a děti. Ucítil bodnutí sebelítosti, téměř výčitek svědomí. Za všechny ty roky si ani nedovolil představit si, co se s nimi asi stalo. A teď nebyl čas. Fotografie zamířila do aktovky za ostatními dokumenty. Vytáhl svůj Walther P38, který si oné osudové noci před lety vzal ze zásuvky pracovního stolu v Mnichově. Občas ho promazal, ale nikdy z něj nevystřelil, ani ze vzteku, ani v sebeobraně. Také zbraň putovala do aktovky.

Polekaně vzhlédl. Dveře se otevřely a v nich stála jeho sekretářka, buclatá žena, které táhlo na čtyřicet, staromódní a neatraktivní, s olivovou pletí a tmavýma očima. Dlouhé vlasy svázané do uzlu skrýval černý šátek.

„Co se děje, Aqilo?“ Ostrý tón jeho hlasu ji polekal.

„Promiňte, pane Vaursi,“ pronesla omluvně i nepřátelsky zároveň. Nikdy spolu moc dobře nevycházeli. „Volá monsieur Cattiaux z banky. Chcete s ním mluvit?“

„Ne. Řekněte mu, ať zavolá odpoledne.“ Po těch letech mluvil francouzsky téměř bez přízvuku a v zemi, kde francouzštinou skoro každý hovořil jako druhým jazykem, nemohl vzbudit žádnou pozornost. Ale asi na tom bude muset ještě zapracovat.

Přikývla a zavřela za sebou dveře. Zhluboka vydechl a pokusil se uvolnit nahromaděné napětí. Odpoledne tu už nebude a s monsieur Cattiauxem si už nepromluví. Nikdy. Alespoň to mu přineslo určité zadostiučinění. Jediné smítko útěchy plovoucí v moři starostí. Jestli byl něco ochoten nechat bez lítosti za sebou, pak to byly dluhy.

Uložil prázdnou schránku do trezoru, který opět zamkl, a pečlivě zavěsil obraz zpátky na místo. Pak se obrátil k pracovnímu stolu a začal si prohlížet zásuvky. Moc věcí, které by si vzal s sebou, v nich nenašel. Bylo téměř nemožné předvídat, co bude v neznámé, nejisté budoucnosti potřebovat.

Nad kasbou se rozlehl azán. Volání muezzina se linulo nocí nad změtí pouličních tržišť a restaurací. Pro Yvese to byl důvěrně známý a uklidňující zvuk, který se s vlahým vzduchem nesl dovnitř okny jeho garsoniéry. I v únoru tu vládlo teplo. Tohle podnebí mu bude chybět. Horko v létě, mírné zimy, čistý suchý vzduch. A vůně a šumění moře. Znělo i tehdy, když pozdě v noci město ztichlo, zvuk jako dech. Hluboký, vzdychavý, všudypřítomný dech moře. Pomyslel si, že právě ten mu svým způsobem bude chybět nejvíc.

Na posteli ležel otevřený kožený kufr. Yves byl vždy připraven, a tak teď do přichystaného zavazadla přidával jen poslední drobnosti. Nepodstatné tretky, suť života, k němuž příliš přilnul a který mu nyní bylo zatěžko zcela opustit. Gravírované pouzdro na cigarety, hodiny se svítícími ručičkami, které si koupil na tržišti, zlatý řetízkový náramek od Salimy. Zarazil se a pomyslel na její fotografii. Stála u postele v cínovém rámečku. Když se ráno probouzel vedle prázdného polštáře, dělala mu Salima společnost alespoň na nočním stolku. V náhlém popudu vytrhl z rámečku zadní stěnu z kartonu a vytáhl černobílý snímek. Zadíval se do černých usměvavých očí a prstem přejel po rtech. Po rtech, které už nikdy nepolíbí.

Schoval snímek pod podšívku kufru a chvíli sváděl boj sám se sebou, zda Salimě zavolat. Věděl však, že by jí nikdy nemohl vysvětlit důvod, proč odjíždí, ani to, proč už ho nikdy neuvidí. A v duchu se podivil, proč mu to působí větší bolest, než když opouštěl Magdu a chlapce.

Nakonec si našel prozaičtější důvod, proč Salimě nezavolat. Mohli mu totiž dost dobře odposlouchávat telefon a on nechtěl své pronásledovatele upozornit na to, že se chystá uprchnout.

Přiklopil víko kufru, posadil se na pelest a rozhlédl se po garsoniéře. Letmý pohled na hodinky mu prozradil, že je krátce po půl dvanácté. Náhle ho přepadl pocit nesmírné samoty. A strachu. Takový život nikdy neplánoval. Žít ve stínech, neustále být ve střehu, jestli ho někdo nesleduje, být nucený prchat z jednoho života do druhého a pokaždé za sebou nechávat lidi a věci, které má rád. Napadlo ho, že skoro nemá smysl budovat si nový život. Protože jednou v budoucnosti si ho stejně zase najdou a začne to všechno nanovo.

Unaveně vstal a zvedl kufr. Ti mizerové byli neúnavní. A kdyby ho dopadli, znamenalo by to jeho konec.

Ve 23.38 za sebou tiše zavřel dveře bytu. Staré kamenné schodiště tonulo ve tmě. Žárovka na podestě praskla, nebo ji někdo ukradl. Měl v úmyslu uprchnout postranním východem v přízemí vedle domovníkova bytu pro případ, že by sledovali ulici. Jakmile se dostane do bludiště uliček, které se proplétají centrem města, bude se moct nepozorovaně vytratit do noci.

Ale tma na schodišti byla hustá, ovíjela ho jako plášť. Skoro ji dokázal nahmatat. Volnou rukou se nechal vést zdí a opatrně zkoušel nohou každý další krok. Tichem, které vládlo za tlustými kamennými zdmi starého riádu, se hlasitě rozléhal jeho dech.

Jejich hlasy uslyšel až na podestě o patro níž. Šepoty ve tmě. Neznámou řeč, kterou sotva dokázal rozpoznat a jíž nerozuměl. V hlasech však zaznívala naléhavost srozumitelná navzdory jazykové bariéře. Napětí. A on si uvědomil, že muži, jimž hlasy patřily, se nacházejí o patro níž a stoupají nahoru.

Vzedmula se v něm vlna dusivé paniky. To jsou oni! Přišli si pro něho. Teď. A on nemá, kam by se poděl. Zkameněl uprostřed kroku. Jediná šance, která se mu nabízela, bylo vrátit se do garsoniéry a pokusit se uprchnout po střechách. Ale už ta pouhá představa ho plnila ochromujícím strachem. Bez obav vždy nechával okna otevřená, protože přes místní střechy by se žádný zloděj, kterému zbývala alespoň špetka příčetnosti, neodvážil. A on navíc trpí závratí.

Blížili se. Zaslechl své jméno a krev mu ztuhla v žilách. Nebylo pochyb. Skutečně hledají právě jeho. A on zatím dál čeká na schodech, přikovaný vysilující apatií. Druhá možnost, kterou měl, bylo využít moment překvapení, vrhnout se proti nim a prorazit jimi. Ale co když mají baterky a pistole? Poznal, že jich je několik. Vydal by se jim zcela napospas.

Přišlo to zcela bez varování. Nic ho nepřipravilo na to, že se svět kolem něho zničehonic zřítí. Náhle a úplně. Co považoval za pevnou půdu pod nohama, se proměnilo v prach, kamení a trámy. Vzduch naplnilo skřípění, jak se trhal kov i kámen, řev, který stoupal z nejhlubších útrob země, a do noci vytryskl žhavý páchnoucí dech samotného ďábla. Yves padal, letěl, rotoval prostorem. Nekonečně. Patnáct vteřin, které mu připadaly jako patnáct hodin, dokud ho cosi neudeřilo do hlavy a jeho mysl nezahalila tma.

Nevěděl, jak dlouho ležel v bezvědomí. Ale první věc, kterou si uvědomil, když se mu vrátily smysly, bylo ticho. Neobyčejné ohlušující ticho, které v kontrastu s duněním apokalypsy, dosud mu doznívajícím v paměti, působilo o to výrazněji. Všude kolem něj si jako jemný sníh sedal prach. Rozkašlal se. Pak vzhlédl a v místě, kde bývala jeho garsoniéra, uviděl hvězdy. Změť zdiva a cihel všude kolem mu nedávala žádný smysl ani představu, kde vůbec je. Ke svému překvapení zjistil, že stále svírá svůj kufr, potlučený a odřený, ale jinak v pořádku.

Ležel v podivné poloze na velkém úlomku čehosi, co vypadalo jako schodiště. Namáhavě se posadil. Zdálo se, že si jako zázrakem nic nezlomil. Cítil však, jak mu po spánku stéká krev.

Náhle kdesi zdálky zaslechl volající hlasy. A něčí křik. Odkudsi blíž se ozývalo sténání, byl nicméně tak zmatený, že nedokázal rozeznat odkud. Netušil, co se stalo. Výbuch?

Pokusil se vstát. Otočil se a uviděl, jak zpod zubatého bloku zdiva trčí něčí paže, ztuhlé prsty svírající nicotu. Doškrábal se přes sutiny k ní a s nadlidským úsilím kamennou trosku odvalil. Objevilo se beznadějně rozdrcené tělo holohlavého muže. Kulatý obličej nyní pokrýval prach z omítky protkaný šmouhami sytě červené krve. Řidič citroënu. Byli tu i další. Zahlédl botu. Ruku. Celou nohu. Žádný zvuk. Žádný pohyb. Jeho pronásledovatelé byli mrtví. Všichni. Jen tři ze šestnácti tisíc, kteří té noci zahynuli během patnácti vteřin pekla, o němž se později dozvěděl, že bylo nejhorším zemětřesením v dějinách Maroka.

Ale Yves ho přežil. A jak by se to někdo mohl dozvědět? Kolik těl se už nikdy nenajde? Včetně jeho.

V tom okamžiku pochopil, že smrt mu dává druhou šanci k životu. Už ho nikdy nikdo nebude hledat.

3. kapitola

Paříž, Francie, 28. října 2009

Ode dne, kdy Rogeru Raffinovi prolétla kulka hrudníkem a málem ho připravila o život, uplynul téměř rok. A Enzovi připadalo, že to novináře už navždy proměnilo.

Enzo stoupal po točitém schodišti k jeho bytu a slyšel, jak něčí neobratné prsty kdesi cvičí stupnice na piano. Tytéž prsty, které hrály i tehdy před jedenácti měsíci, kdy se tu střílelo. Nepřipadalo mu, že by udělaly nějaký výrazný pokrok.

U dveří zaváhal. Vybavilo se mu, jak Roger ležel na chodbě a on se zoufale snažil zastavit krvácení. Na dlaždičkách po něm nezůstalo ani stopy.

Raffin mu otevřel. Vypadal unaveně. Jeho obvykle bledá pleť získala šedavý nádech a světle zelené oči, jindy tak bystré a vnímavé, hleděly netečně. Chabě se pousmál a stiskl Enzovi ruku. „Pojď dál.“ Enzo šel za ním do obývacího pokoje a všiml si, že novinářovy pohyby ztratily mladistvou pružnost. Bylo mu teprve kolem pětatřiceti, ale jako by zestárl o deset let. Hnědé vlasy sahající po límeček působily prořídle a visely zplihle a bez lesku.

Usadil Enza ke stolu pokrytému dokumenty, fotografiemi a chvatně naškrábanými poznámkami. Mezi nimi ležela jeho kniha Ukrytí vrazi, otevřená na kapitole o Killianovi. Vedle vypité skleničky u novinářova místa stála poloprázdná láhev Pouilly Loché, Les Franières, ročník 1998. Po oroseném skle stékaly kapičky vody. „Přinesu ti skleničku.“

„Děkuju, nedám si.“ Enzo se neubránil pohledu na hodinky. Teprve se blížila desátá dopolední. To bylo brzo i na něho. S určitým znepokojením přihlížel, jak si Raffin dolévá. Nikdy tohoto mladého mondénního Pařížana nepovažoval za vhodnou partii pro svou dceru. A teď se jeho mínění ještě utvrdilo. „Jak se daří Kirsty?“ Neozvala se Enzovi už několik týdnů.

„Když jsem ji viděl naposledy, tak dobře. Zůstala ve Štrasburku.“ Ale toto téma neměl Raffin v úmyslu rozvinout. Posadil se a upil vína. „Procházel jsem si své poznámky z rešerší. Skoro jsem zapomněl, kolik toho o Killianově případu mám navíc oproti tomu, co se dostalo do knihy.“

„Proč se to do ní nedostalo?“

„Kvůli vdově po jeho synovi, Jane Killianové… Dodnes ji trápí jeho telefonát ten večer, kdy byl zavražděn. Přiměl ji, aby mu slíbila, že se v jeho pracovně nikdo ničeho nedotkne, nebude s ničím hýbat ani se nic neodstraní, dokud si to neprohlídne jeho syn Peter. Prý tam Peterovi nechal vzkaz, který pochopí jen on. Jenže jeho syn naneštěstí zahynul při autonehodě v Addis Abebě a do pracovny se už nikdy nepodíval.“

„A co se v té knize tedy neobjevilo?“

„Všechny podrobné popisy toho, co se v místnosti nachází. Měla tam jasnovidce, novináře i soukromé detektivy. Všichni pokaždé celou místnost podrobně prozkoumali, ale ona nikdy neposkytla souhlas se zveřejněním podrobností.“

„Proč?“

„Bojí se, že ten, koho se vzkaz týkal, by si o těch podrobnostech mohl přečíst a nějak si je vyložit.“

Enzo zavrtěl hlavou. „Vždyť od Killianovy vraždy uplynulo skoro dvacet let, Rogere. Copak na tom může ještě záležet?“

„Mohlo by, pokud by to poskytlo nějaké vodítko k tomu, kdo ho zavraždil.“

„Zůstala Jane Killianová majitelkou domu?“

Raffin znovu upil vína. „Ano. Podle zákona ho zdědil syn, ale jelikož ten zahynul týden po otcově smrti, přešlo dědictví na vdovu po něm. Neměli totiž žádné děti.“

„A ona pořád ještě dodržuje svůj slib tchánovi?“

„Úzkostlivě. Jeho pracovna zůstala netknutá přesně ve stavu, v jakém se nacházela v den Killianovy vraždy.“

Enzo ucítil příval adrenalinu. Jako by bylo místo činu zakonzervované v časové schránce. „Pověz mi něco víc přímo o Killianovi.“

„O moc víc, než co se objevilo v mé knize, toho není. Bylo mu šedesát osm, Angličan. Dům na ostrově Groix vlastnil skoro dvacet let. Využíval ho hlavně pro rekreaci, dokud se sem v sedmaosmdesátém, rok po smrti manželky, neodstěhoval natrvalo.“

Enzo se podíval do svých poznámek. „Profesor tropické lékařské genetiky na Londýnské univerzitě.“

„Ano, pracoval na katedře tropické medicíny. Ale jeho skutečnou vášní byl hmyz. Podle snachy hraničil jeho zájem s posedlostí. Celá léta byl členem Britské společnosti amatérských entomologů a nemohl se dočkat důchodu, aby se svému koníčku začal věnovat naplno.“

„Až na to, že čas hrál proti němu, ne? Chci říct, že i kdyby ho někdo nezavraždil, moc dlouho mu nezbývalo.“

Raffin pokýval hlavou. „Přesně tak. Na jaře roku 1990 mu našli rakovinu plic a nečekalo se, že se dožije konce roku.“

Enzo tu informaci jako už dříve převracel v hlavě a nedávala mu smysl. „No dobře. A co Kerjean? Ten ještě žije?“

„Když jsem ostrov navštívil já, tak žil. Opravdu nepříjemný chlap, ve všech ohledech. Pochopitelně se se mnou odmítl bavit. Od soudního procesu neposkytl jediný rozhovor.“

„Ve své knize se tomu moc nevěnuješ.“

„Nestálo to za to, Enzo. Jistě, ten chlap měl motiv i příležitost, ale všechny důkazy proti němu byly jen nepřímé. Jeho obžaloba se vůbec neměla dostat k soudu.“ Dopil a dolil si. „No nic. Ale včera jsem dlouho telefonoval s Jane Killianovou. Můžeš zrušit rezervaci v hotelu. Nechá tě bydlet u sebe, v podkrovním pokojíku nad pracovnou.“ Uchechtl se, ale bez sebemenší stopy humoru. „Asi v tobě vidí poslední naději, že se ten případ vyřeší. Získal jsem dost silný dojem, že jestli na to nepřijdeš ty, tak to vzdá a dům prodá.“

Enzo zvolna přikývl. „Takže žádný stres.“

Raffin se zazubil. „Já myslel, že tohle je přesně něco pro tebe, Enzo. Vždyť se specializuješ na analýzu místa činu.“

Enzo souhlasně přikývl. „Přiznávám, že je to nesmírně zajímavá výzva. Ale skutečně nerad bych byl něčí poslední naděje.“ Vzhlédl a uviděl, že Raffin lehce pobaveně špulí bledé rty.

„Pověz mi… Cos v té pracovně viděl, že ti o tom Jane Killianová nedovolila napsat?“

„Já myslím, že bych tě měl nechat, aby ses podíval sám.“ Raffin mrkl na hodinky a Enzo si všiml, jak se mu třesou ruce. „Budeme obědvat ve dvanáct? Můžu zamluvit stůl v restauraci Marco Polo.“

Enzo ucítil, že se lehce červená. „Dnes nemůžu. Mám schůzku.“

Raffin si ho zamyšleně změřil a bez komentáře přikývl. Znovu upil vína a po chvíli se zeptal: „Neviděl ses v poslední době s Charlotte?“

„V poslední době ne.“ Což byla pravda. Ale Enzo by rád věděl, proč se zdráhá novináři potvrdit jeho zjevné podezření, že se dnes v poledne má setkat právě s jeho bývalou milenkou. Nejraději by hned odešel, ale působilo by to nezdvořile. A schůzku se Charlotte měl až za hodinu. „Možná bych si přece jen kapku dal,“ ozval se a Raffin mu došel ke skříňce pro skleničku. Enzo zatím vyhlédl z okna na dvůr. Po dlažebních kostkách se v lezavém podzimním větru honilo listí z letitého vzrostlého kaštanu a Enzo se v duchu podivil, co by někoho mohlo přimět, aby zabíjel umírajícího člověka.

4. kapitola

Ostrov Groix, Bretaň, Francie, 12. srpna 1990

V zadní části zahrady stála ve stínu křivičného dubu kůlna, kterou Killian využíval jako laboratoř. Strávil tu se svou vášní mnoho hodin. Sbíral a množil, usmrcoval a konzervoval. Stloukl si jednoduchý ponk a na stěny zavěsil police, kde se tísnily lahvičky, světelné pasti, jedna krabice na exempláře a Tullgrenova nálevka sloužící pro odchyt drobných půdních organismů.

V rohu stál regál, kde Killian uchovával sítě. Několik větších pro odlov létavého hmyzu, pevné smýkadlo pro odchyt na vegetaci a jedna síť určená na lov vodních organismů.

Právě si zhotovil nový exhaustor — z obou konců průhledného umělohmotného pouzdra od kinofilmu vyčnívala plastová trubička o průměru tři milimetry. Ústí jedné z nich, které vězelo uvnitř pouzdra, přelepil nevelkým čtverečkem jemné gázy, aby omylem nenasál hmyz až do úst. Opatrně zasunul druhou trubičku do chovné láhve, kde se ve světle od okna hemžil a bzučel uvězněný hmyz s křídly jemnými jako pavučina, hladový a zmatený. Vložil si trubičku do úst, prudce nasál vzduch a s ním i jeden exemplář do nádobky.

Vytáhl ze zásuvky velkou lupu, podržel si nádobku proti světlu a s jistým uspokojením si ji prohlížel skrz čočku. Tohle potřeboval. Samičku Culex pipiens, nejběžnějšího druhu komára na světě. Na rozdíl od svého příbuzného, který přenáší malárii, se Culex živí převážně krví ptáků, ačkoli nepohrdne ani člověkem, a roznáší takové radosti jako saintlouiskou encefalitidu či západonilskou horečku. Rozšířil se na všechny světadíly kromě Antarktidy a zcela běžně obtěžoval i obyvatele na tomto skalnatém ostrůvku v nevypočitatelném Biskajském zálivu.

Killian vytáhl trubičku z nádoby na množení a zajistil otvor v zátce čtverečkem lepicí pásky. Pečlivě vrátil sklenici do vyhřívané líhně a uklidil pracovní plochu. Všechno mělo své místo.

Spokojen se svým dílem nakonec vyšel na zahradu a zamkl dveře. Po trávníku se k obílené chalupě natahovaly černé stíny stromů, které ostře kontrastovaly se slunečním světlem pronikajícím mezi větvemi. Za nimi se tytéž paprsky třpytily na hladině průlivu oddělujícího ostrov od pevninského přístavu Lorient, jejž bylo ještě možné rozeznat v dálce. V průzračném letním vzduchu zářily bílé trojúhelníky plachetnic, které ve větru vanoucím přes kanál křižovaly hladinu sem a tam.

Horkým povětřím prostupovalo bzučení hmyzu, hudba pro Killianovy uši. Zahnul od chalupy a vydal se po trávníku k malému přístavku pro hosty, kde si zřídil pracovnu. V této nevelké stavbě s maličkou podkrovní ložnicí trávil Killian víc času než v hlavním domě. Když se mu práce protáhla do pozdních hodin, zůstával tu i přes noc. Přespal tu víckrát než kterýkoli host. Dnes už návštěvy přijímal málokdy, a když přijel Peter s Jane, vždycky se ubytovali v domě.

Dveře přístavku vedly do čtvercové předsíňky, z níž se po úzkém schodišti vycházelo do ložnice. Naproti dveřím pak byla nevelká koupelna a vpravo se vstupovalo do pracovny. Věděl, že bude muset dát pozor, aby nenechal dveře otevřené déle než na těch několik málo vteřin, než ohlášený návštěvník vejde. Zavřel za sebou a došel k psacímu stolu. Odložil plastový exhaustor do přihrádky na dokumenty a zamířil k oknu. Otevřel ho, vyklonil se ven a přitáhl okenice. Pootočil lamelami tak, aby propouštěly světlo, pak okno opět zavřel a zajistil ho klíčem. Horký vzduch teď vířil jen líně rotující ventilátor u stropu.

Killian se vrátil ke stolu a usadil se do židle s područkami. Vytáhl kapesník a otřel si pot, který mu vyrážel na čele jako kapky rosy. Rukou si pročísl husté bílé vlasy a zadíval se na knihu ležící na stole. Tenký ohmataný brožovaný výtisk. Náhodně ho otevřel přibližně uprostřed a zápěstím přejel mezi stránkami, aby se hřbet zlomil a kniha se přestala zavírat. Něco takového se mu silně příčilo, ale věděl, že pro dosažení jeho cíle není zbytí.

Z pravé horní zásuvky vytáhl lahvičku čiré tekutiny a čistý vatový tampon. Nalil na něj trochu kapaliny a lehce jím poťukal stránky otevřené knihy. Naklonil se a foukal na ně, dokud vlhkost nezaschla. Věděl, že kombinace kyseliny mléčné a oxidu uhličitého bude pro okřídleného posla v nádobce neodolatelným lákadlem.

Potom ve spodní zásuvce našel repelent ve spreji, N,N-diethyl-3-methylbenzamid, zavřel oči a nastříkal si ho na obličej a ruce. Zadržel dech, dokud se jemné částečky kapaliny nerozptýlily v proudu vzduchu vířeného ventilátorem, a pak zhluboka nasál vzduch.

Pohodlně se opřel, zadíval se na proužky světla klikatící se po židli naproti němu a na okamžik se ho zmocnily pochyby. Rychle je však zapudil a podíval se na hodinky. Jeho návštěvník měl dorazit každou minutou. Sáhl do přihrádky pro nádobku. Nepatrně zaváhal a pak ji palcem odzátkoval a vypustil Culex pipiens do prostoru pracovny.

Stužky slunečního světla dopadajícího do místnosti zavřenými okenicemi se teď vinuly po siluetě Killianova návštěvníka a vykreslovaly mu na nohou a pažích světelné proužky. Usadil se na židli, která byla ještě před několika minutami prázdná. Seděl přirozeně a uvolněně s nohou přes nohu, rukama složenýma v klíně a s povýšenou shovívavostí se usmíval na Angličana naproti za stolem. „To je vedro,“ pronesl a vytáhl čistý bílý kapesník, kterým si otřel pot stékající do rýh na krku. „Nemohli bychom otevřít okno?“ Oblékl si bílou košili s rozhalenkou a rukávy úhledně vyhrnutými až k loktům.

Killian pokrčil rameny. „Venku je tepleji než uvnitř.“ Vzhlédl k ventilátoru a u srdce ho bodlo obavami, jestli průvan komára neodradí. Ucítil, jak mu po spánku stéká stružka potu. „Taky se potím. Ale za to nemůže horko.“

„To jistě ne.“ Návštěvník se odmlčel, zvedl jedno obočí a ustaraně nachýlil hlavu. „Jak se cítíte?“

„Špatně.“ Některé dny na tom byl lépe, jiné hůře. V poslední době však převažovaly ty horší. Nejspíš se to dalo jen očekávat. Pokoušel se zachytit vysoké komáří bzučení, ale tinnitus ho dnes trápil už tak silně, že je nedokázal rozeznat.

Druhý muž se nečekaně předklonil, pootočil hlavu a přimhouřenýma očima se zadíval na desku stolu. Zaostřil na otevřenou knihu ležící na ní a Killianovi na okamžik připadlo, že mu návštěvník vidí až do žaludku. „Co to čtete?“ zeptal se muž. Ale na odpověď nečekal a sám přečetl titul v záhlaví stránky. Život komára IV. Podíval se na Killiana a z vrásek na nose a kolem očí vyzařovalo nepochopení. „Ale ovšem, vy se zajímáte o hmyz, že?“

„Už léta je to moje vášeň.“

„Musím říct, že já se komárů jen zdravě štítím. Potvory jedny, jenom žerou a piští!“ A uchechtl se, jako by pronesl něco vtipného.

Killian se shovívavě usmál.

„No, tak abychom se do toho pustili,“ pronesl návštěvník a sehnul se pro tašku ležící na zemi. Náhle se volnou rukou plácl do předloktí. Když zvedl dlaň, Killian na ní uviděl téměř neznatelnou šmouhu od krve. Na děsivý okamžik se ho zmocnila hrůza, že Culex nepřežil. „Kruci. Minul jsem ho!“

Killian sklopil pohled k rozevřené knize, kam hmyz právě dosedl. Břicho toho křehkého, jemného stvoření s černým šupinovitým sosákem a zlatavou hlavičkou se dmulo poslední krmí. „Tady ji máme!“

„Ji?“ svraštil návštěvník udiveně obočí.

„Krev sají jenom samičky.“

„Ha! Jako všechny ženské. Nedá se jim věřit!“ Muž se podrážděně zadíval na drobného živočicha, který mu před chvílí sál krev.

„Potřebuje krev pro svoje potomky. Nebo přesněji řečeno, aby mohla produkovat životaschopná vajíčka. Samci i samičky komárů se jinak živí cukrem. Nektarem z rostlin. Krev potřebují jen k produkci vajíček.“

Návštěvník znovu zvedl obočí a tentokrát znechuceně ohrnul ret. „Mrtvý komár, dobrý komár, pokud se ptáte mě.“

„Jistě,“ souhlasil Killian a nesmírně opatrně vsunul z jedné strany dva prsty pod desky knihy. Pak ji hbitě zavřel. Návštěvník poněkud fascinovaně přihlížel, jak ji Killian znovu otevírá. Komár byl dokonale slisovaný a jeho potrava třísnila papír rozevřených stránek. Maličká rudá kaňka v Životě komára IV.

Killian se spokojeně usmál a pohlédl na svého hosta. „A mám tě.“

O šest týdnů později

Killian zavřel dveře pracovny a vystoupal po úzkém schodišti do tmy. Vstoupil do maličké podkrovní ložnice, rozsvítil a v zrcadle toaletního stolku naproti se střetl s popelavou tváří shrbeného starce. S úlekem si uvědomil, že ten stařec je on sám. Přišel o většinu hustých stříbrných vlasů, které byly v posledních letech pro něho tak typické, oči měl propadlé a popelavá kůže mu ochable visela na krku a spodní čelisti. Šoural se shrbeně jako starý člověk a pomyslel si, kam se jen poděl mladík, který před celým věkem vystoupil s takovou nadějí v srdci na vlídné zelenající se anglické půdě.

Dnes plnil jeho srdce jen strach. Ne ze smrti. Ta byla nevyhnutelná. Ale z toho, že nedokončí, co započal. Že jeho mučitel nakonec vyvázne. Vložil důvěru v jiného člověka a svou chybu si uvědomil příliš pozdě. Zahleděl se z okna k chalupě přes trávník tonoucí v šeru. Nikde žádné světlo kromě bledé bezbarvé záře měsíce. Na okamžik se mu zazdálo, že mezi stromy zahlédl pohyb. Postavu, která se mihla ze stínu do stínu. Skoro minutu se ji snažil znovu najít očima, ale pak došel k závěru, že to byl jen výplod jeho fantazie.

Odvrátil se od okna a belhal se pokojem s oporou vycházkové hole, masivního kusu lískového dřeva s vyřezávanou rukojetí ve tvaru soví hlavy. Její oblý obrys mu příjemně padl do dlaně. Posadil se na pelest a postel se prohnula. Odložil hůl vedle sebe a zvedl telefon. Kéž by byl Peter doma, všechno by mu řekl. Spílal si v duchu za to, že to neudělal už dříve.

Do ucha mu znělo řezavě plechové vyzvánění linky ve vzdálené zemi, dokud se neozvala důvěrně známá intonace mladého ženského hlasu: „Prosím?“ Zatoužil, aby jí mohl položit hlavu na prsa, svinout se do klubíčka, vrátit se do bezpečného lůna a vyplakat se.

Nahlas však řekl jen: „Jane, tady papá. Nic neříkej, jen mě poslouchej.“

Poznal jí na hlase, jak ji to vyděsilo. „Papá! Co se děje?“

„Ty mě neposloucháš, Jane.“ Pokoušel se zachovat klid. „Potřebuju, abys pro mě něco udělala, a nesmí dojít k žádnému nedorozumění.“ Odmlčel se a na druhém konci linky mu odpovědělo ticho. Téměř naprosté. Slyšel jen její rychlý mělký dech. „Výborně.“ Získal si její pozornost. „Vím, že se Peter vrací z Afriky až příští měsíc. Jestli se toho dožiju, promluvím si s ním sám. Ale kdyby ne — kdyby se mi něco stalo —, musíš mu vyřídit, aby přijel rovnou sem.“

„Proboha, co by se vám mělo stát? Přitížilo se vám?“

„Jane!“ okřikl ji téměř neomaleně. Slyšel, jak se zarazila v půli nádechu. „Pokud tady z jakéhokoli důvodu už nebudu, musí přijet sem. Nechal jsem mu tady vzkaz. Najde ho u mě v pracovně. Ovšem Jane… dokud se nevrátí, musíš dohlédnout na to, aby tu nikdo s ničím nehýbal. Potřebuju, abys mi to slíbila.“

„Ale papá…“

„Slib mi to, Jane!“

Teď jí v hlase zaznívala frustrace. „Slibuju. Jaký vzkaz?“

„Nikdo v něm neuvidí žádný smysl, Jane. Zato Peter bude okamžitě vědět, o co jde.“ Vůbec nepochyboval o tom, že jeho syn porozumí. A jakmile porozumí, ostatní už bude jasné. „Je to ovšem ironie osudu, že dílo má dokončit syn.“

„Proč to nemůžete říct mně?“

Jak by jí dokázal vysvětlit, že pro pouhou snachu by to byla přílišná odpovědnost. Že jí něco tak důležitého nemůže svěřit. Pokusil se to zmírnit. „Pro bedra mladé ženy by to bylo moc těžké břemeno, Jane. Peter bude vědět, co dělat.“

„Papá…“

Už ji však neposlouchal. Postelí zavibrovalo tlumené bouchnutí odkudsi z hloubi domku. Spíš ho cítil, než slyšel. Vstal a odložil telefon do vidlice. Zvedl hůl — tentokrát spíš proto, aby se ozbrojil, než aby v ní nalezl oporu — a šoural se ke dveřím.

Světlo z ložnice se rozlilo po schodech až do předsíňky v přízemí a vrhlo mu pod nohy jeho vlastní stín. Sestupoval pomalu stupeň za stupněm ke dveřím pracovny. Byly pootevřené. On si však pamatoval, že je zavíral. Strach mu sevřel srdce železnou pěstí. Pomocí hole otevřel dokořán. Uviděl kruh světla dopadající na zelenou kůži psacího stolu, v němž ostře vyvstával jeho plánovací kalendář. Mimo dosah lampy tonula místnost v pološeru. Dveře do kuchyňky byly zcela otevřené. Věděl, že i ty za sebou zavřel. Snažil se naslouchat, ale zvonění v uších vše přehlušilo.

Vkročil do místnosti a téměř okamžitě zachytil koutkem oka nějaký pohyb. Prudce se otočil. Vetřelec vstoupil do světla s pistolí namířenou na Killianovu hruď. Tvář vyjadřovala ponuré odhodlání a Killianovi připadalo, že z pohledu příchozího čiší strach. „Napadlo mě, že to budete vy,“ oslovil ho. „Věděl jsem, že jsem vám to neměl říkat. Poznal jsem vám to na očích.“

„Vážně?“

„Věděl jsem, že k tomuhle dojde. Nejspíš dřív než vy.“

„V tom případě víte, jak to skončí.“

„Ano.“ Už se s tím smířil.

„Nemohl bych dovolit, aby se to někdo dozvěděl.“ Skoro jako by Killiana prosil o pochopení.

„Já vím.“

Tichem noci se rozlehl ohlušující třeskot tří výstřelů. Náraz prvního z nich odmrštil Killiana proti zdi. Zemřel dříve, než zbylé dvě kulky opustily hlaveň.

Vzdálenou ozvěnu výstřelů vystřídalo zvonění telefonu v ložnici o patro výš. Jako by ten zvuk vraha chvilkově ochromeného vlastním činem vyděsil. Nevěděl, kolik času mu zbývá, ale musel najít důkazy a zničit je.

5. kapitola

Paříž, Francie, 28. října 2009

Enzo si vyhrnul límec plandavého lněného saka a zapnul si knoflíky, aby lépe čelil útokům větru. Kolem boků sportovních kalhot s kapsami se mu nadouvala světlá bavlněná košile. Zalitoval, že pro tohle počasí nezvolil vhodnější oblečení. Když předchozího dne opouštěl domov na jihozápadě, vládlo parno. Cahors si užívalo indiánské léto a studený vítr, který se proháněl pařížskými ulicemi, ho zaskočil. Na chodnících bulváru Saint-Germain vysedávali jen kuřáci. Odolné, i když vymírající plemeno.

Nesl si koženou tašku napěchovanou oblečením na týden. Říkal si, že sedm dní by mělo stačit. Po pravdě řečeno se upřímně obával, co tam tak dlouho bude dělat. Pohled na mapu mu prozradil, že ostrov Groix měří jen osm kilometrů na délku a tři na šířku. Dva tisíce jeho obyvatel žilo rozptýlených po hrstce vesnic a v nevelkém městečku nad hlavním přístavem Port Tudy. Neskýtal tudíž vyhlídku na nějaký světácký život. A jelikož se Enzo na ostrov chystal mimo sezonu, turistický průvodce ho varoval, že řada restaurací bude zavřená.

Našel si místo u jednoho stolku v kavárně Bonaparte a nervózně se podíval na hodinky. Vlak odjížděl z Montparnassu v jednu a navazoval na podvečerní trajekt z Lorientu. Oběd už nestihne. Bude si muset na nádraží koupit obloženou bagetu a sníst ji ve vlaku. Číšník mu přinesl skleničku rozlévaného červeného. Enzo netrpělivě usrkával a sledoval obličeje kolemjdoucích. Měl vědět, že Charlotte přijde pozdě. Nikdy nechodila včas.

Neviděl ji skoro tři měsíce. Jejich poslední setkání zakončil horečný sex v jejím výstředním bytě ve třináctém obvodu, kde břehy řeky kdysi lemovaly koželužny a dílny výrobců tapiserií. Následující týden mu ani jednou nezvedla telefon a on se konečně odhodlal, že za jejich vztahem udělá tlustou čáru. Rozhodnutí provázela určitá lítost, protože ho Charlotte přitahovala tělesně i svým intelektem a probouzela v něm erotické touhy. Opakovaně mu však dala jasně najevo, že je sice ráda v jeho společnosti, ale nikdy nebudou víc než přátelé a příležitostní milenci.

Věkový rozdíl mezi nimi činil přes patnáct let a on ji chápal. Zatímco ona bude dosud čtyřicátnice, on půjde pomalu do důchodu. A když teď obě dcery dospěly, hledal Enzo, vstupující do zralého věku, po dvacetiletém vdovství něco víc.

„Pořád jako starý hipík, jak vidím.“

Vzhlédl. Stála nad ním a na půvabná štíhlá ramena jí spadaly bujné tmavé kudrny. Ještě tmavší oči si ho měřily s tím svým lehce posměšným úsměvem. Dnes si oblékla dlouhý černý kabát, černé džíny a kozačky na vysokém podpatku. Kolem krku si ležérně obtočila barevnou pletenou šálu. Ucítil, jak mu okamžitě poskočilo srdce a u žaludku ho zamrazilo. Takhle na něho zapůsobila vždycky, takže jeho odhodlání vše ukončit se rázem rozplynulo, jako když ranní opar rozežene první vánek.

„Hipík?“

„Posledně jsi říkal, že se necháš ostříhat. Jsem ráda, žes to neudělal.“ Posadila se a mávla na číšníka. „Jeden perrier,“ objednala si, když přišel. Pak se podívala na Enza. „Dáš si ještě jednu?“

„Ne. Nemám moc času.“

„Aha.“

Poznal, že ji to zklamalo. Schůzku navrhla ona. Prý jí Roger řekl, že se Enzo objeví v Paříži. Nechápal, proč s novinářem dál udržuje kontakt. Po roce a půl vztahu následoval bouřlivý rozchod. Později se Charlotte zřetelně vyjádřila, že ho nemá vůbec ráda. A přesto si z nějakého důvodu dál volali a tu a tam zašli na skleničku.

„Kvůli čemu?“

„Ani ne za hodinu mi jede vlak.“

„Kam jedeš?“

„Na jeden ostrov u pobřeží Bretaně. Další z Rogerových nevyřešených případů. Copak ti to neřekl?“

„Ne.“ Vypadala zaskočeně. „A jak tam budeš dlouho?“

„Nevím. Tak týden. Možná víc.“

„Vrátíš se pak do Paříže?“

„Neměl jsem to v plánu.“ Teprve teď si pod velikýma očima všiml temných kruhů, které jí vystupovaly ze slonovinové pleti. Nebyl si jistý, jestli mu nepřipadá trochu pohublá. „Není ti nic?“

Číšník jí donesl minerálku a ona se dlouze a pomalu napila. Kolem rtů se jí čeřily bublinky. „Nebylo mi v poslední době moc dobře.“ A rychle dodala: „Ale nic vážného.“

Natáhl ruku a odhrnul jí kudrnaté vlasy z očí. Dotkl se prsty její tváře a láskyplně a znepokojeně se na ni zadíval. „Musíš na sebe dávat víc pozor.“

„A jak ty můžeš vědět, jestli si ho dávám, nebo ne? Pořád jsi někde pryč.“

Její výčitka ho ranila. Taková nespravedlnost. Rychle ruku odtáhl, jako by dostal ránu elektrickým proudem. „Tvoje volba. Ne moje.“ Odmlčel se. „Proč ses chtěla dneska vidět?“

„Musíme si promluvit, Enzo. Potřebuju s tebou něco probrat,“ pronesla náhle chladně.

Neznatelně se odtáhl, jenže věděl, že jí řeč jeho těla neunikne, že okem psycholožky registruje všechny mikrosignály, které vysílá. Zlobilo ho, že si v něm čte jako v otevřené knize. „Poslouchám.“

Ale ona zavrtěla hlavou. „Teď ne. Rozhodně ne takhle. To, co ti chci říct, je příliš důležité, než aby se to vměstnalo mezi skleničku vína a úprk na vlak.“ Vstala od nedopité minerálky. „Dej vědět, až zas přijedeš. Podám si žádost o audienci.“

Lem jejího pláště zavlál a byla pryč. Enzo si podrážděně vzdychl a zaplatil.

6. kapitola

Ostrov Groix , Bretaň, Francie, 28. října 2009

Enzo se díval z okna přístavního terminálu přes šedé vody k doku, kde se jedna vedle druhé tísnily nákladní lodě a vysoké jeřáby prorážely nízkými mraky. Padající déšť byl jemný skoro jako mlha. Skotové pro takový déšť používají zvláštní slovo: smirr. Ta studená obloha temnící se dešťovými mraky mu připomínala rodnou zemi. Měl by si tu připadat jako doma. Jenže jeho se zatím zmocňovala sklíčenost. A také trochu pocit viny. I když ne přímo jeho vlastní.

Lorient byl nezáživné město vyznačující se nenápaditou poválečnou architekturou padesátých let. Kdysi to býval prosperující přístav na pobřeží Bretaně, kam flotila Francouzské východoindické společnosti přivážela zboží z Orientu. Pak se ho však zmocnili Němci a vytvořili tu základnu pro ponorky útočící na konvoje spojenců v Atlantiku, jejich bombardéry v zimě roku 1943 během čtyř týdnů pekla město srovnaly se zemí. Enzo se kdesi dočetl, že v důsledku náletů zahynuly tisíce francouzských civilistů.

Ironické na tom bylo, že mohutně opevněná ponorková základna vyvázla bez úhony. Dnes sloužila jako turistická atrakce.

Sešel s ostatními cestujícími po rampě na molo a vydal se k trajektu. Vítr mu nadouval sako a vháněl mu do tváře déšť, který bodal jako jehličky. Pospíchal po kovových schodech pokrytých cvočky do tepla kryté paluby pro cestující a našel si volné místo. Výhled ke vzdálenému městečku Larmor-Plage, které si německý admirál Karl Dönitz vybral jako místo pro svůj hlavní štáb, zastíral déšť. Odtamtud mohl bez pochyby v ohromeném úžasu sledovat, jak na Lorient dopadá šedesát tisíc zápalných bomb. Takový soukromý ohňostroj.

Cínově šedé vody zálivu se vzdouvaly a na hladině tu a tam probleskly bílé hřebínky vln. Ve vzduchu kroužili pobláznění rackové jako cáry papíru unášené větrem. Loď zatroubila a zvolna supěla k vnější přístavní hrázi. Enzo rozeznával děsivou betonovou stavbu vojenské základny Keroman, kde se kdysi ukrývaly ponorky německého námořnictva. Za tak nevlídného dne působila temně a zlověstně.

Rozhlédl se kolem sebe po tvářích spolucestujících. Bledé keltské obličeje zabořené do knih nebo mrzutě hledící zpod kšiltovek a kapucí větrovek. Tváře ostrovanů formované rasou i podnebím, k nerozeznání od obyvatel skotského západního pobřeží, s nimiž sdíleli společné dědictví a rodové pouto, které sahalo za hranice jazyka i národa.

Někde v polovině trasy si Enzo uvědomil, že pokaždé když otočí hlavu, ostatní sklopí oči ke svým časopisům nebo se rychle odvrátí a hledí z okénka. Náhle se ho zmocnil podivný a nepříjemný pocit, že ho lidé pozorují. Na zvědavé pohledy Francouzů byl zvyklý. Se svou vysokou urostlou postavou a s tmavými vlasy s bílým pruhem staženými do ohonu se mezi drobnějšími středomořskými jižany vymykal. Ale tady by jakožto Kelt mezi Kelty neměl působit tak nápadně. A přitom nebylo pochyb, že k němu zalétají kradmé pohledy.

Když se v padajícím soumraku vynořila první šmouha ostrova Groix, Enzo vstal a došel k oblouku velkých oken hledících na příď lodi. Výhled na Port Tudy mezi dvěma identickými majáky označujícími vjezd do přístavu mu zkresloval déšť. Za lesem stěžňů nezřetelně rozeznával bílé, růžové a modré domky na nízkých útesech vyvýšeniny zvedající se k městu Le Bourg.

Otočil se a zjistil, že se na něho dívá bezmála celé osazenstvo paluby. Téměř s očekáváním. Jako by se chystal něco říct, pronést několik moudrých slov. Vypadali, že nemají daleko k potlesku. Měl sto chutí zakřičet: „Co civíte?!“ Ale trapného momentu ho ušetřilo hlášení z amplionů, které je vítalo na Île de Groix, a napětí pominulo. Cestující na něho ve svém spěchu opustit loď náhle zapomněli. Vstávali ze sedadel, sbírali zavazadla a hrnuli se ke schodům.

Jakmile však Enzo vystoupil na molo, pocit, že je sledován, se okamžitě vrátil. Rybáři, kteří právě přiráželi se zrezivělou lodí jménem Banco do přístavu, si ho zvědavě prohlíželi, a když se chvatně vydal po molu pryč, vnímal, jak se za ním lidé otáčejí. Po pravé ruce minul bílou budovu s modrými okenicemi, která patřila záchranářům ze Société nationale de sauvetage en mer. Dál za ní, za nevelkým kruhovým prostranstvím na konci mola, stála hrstka hotelů a barů s krytými terasami s výhledem na přístav. Chvíli byl v pokušení využít příležitosti a uniknout u jedné či dvou skleniček whisky chladu a dešti, ale všiml si jásavě žlutého průčelí půjčovny aut a kol Coconut’s a usoudil, že by si spíš měl vyzvednout rezervovaný džíp, aby k cíli stihl dojet před soumrakem.

Právě se chystal přejít ulici, když ho někdo prudce zatáhl za paži. Otočil se a pohlédl do tváře skoro stejně vysokému muži statné postavy, který mohl být tak o deset let mladší než on sám. Na čelo se mu deštěm lepily prameny černých vlasů, které mu neuspořádaně spadaly i přes ohrnutý límec. Bundu měl promočenou a upřený pohled jeho modrých očí Enza znepokojoval. Z úst mu táhl odporný pach zbytkového alkoholu.

„Tak pán si myslí, že má pod čepicí, co?“

„Prosím?“

„Vy si myslíte, že po mně půjdete a nakonec dokážete to co nikdo před vámi. Tak na to zapomeňte.“

Enzo pochopil, s kým mluví. „Vy jste Thibaud Kerjean.“

„Dodneška věří, že jsem to udělal já.“

„Kdo?“

„Všichni. Po dvaceti letech. I potom, co mě soud osvobodil. Ať jdou do prdele. A vy taky, monsieur. Nebyl jsem vinnej tehdy a nejsem ani dneska. A jestli vám to pálí tak, jak si o sobě myslíte, tak se ode mě držte dál. Jinak budete litovat.“

Teprve teď si Enzo uvědomil, že mu Kerjean ještě pořád svírá paži. Vyprostil se a zadíval se nepřátelskému ostrovanovi zpříma do očí. „Jak sakra víte, kdo jsem?“

Kerjean zkřivil rty do čehosi na půl cesty mezi úsměvem a úšklebkem, otočil se a rychlým krokem se vzdaloval k baru Café de la Jetée. Enzo se za ním nechápavě díval. Cloumala jím zlost. Vtom si znovu uvědomil, že se po něm lidé dívají — cestující z lodi i hosté vyhlížející ze dveří a oken barů. Z trajektu se právě vylodilo další auto, projelo louží a Enzo ucítil, jak mu gejzír špinavé dešťové vody prosakuje nohavicemi. Zanadával, sklonil se a hřbetem ruky si otíral špinavou látku. Pak se hněvivě ohlédl za řidičem a oči mu padly na reklamní novinovou vývěsku připevněnou drátem k ceduli vítající návštěvníky na ostrově Groix. Přečetl si titulek z aktuálního vydání Ouest-France: SKOTSKÝ EXPERT PŘIJÍŽDÍ VYŘEŠIT GROIXSKOU VRAŽDU. Z černobílé fotografie pod ním hleděl Enzo. Snímek byl několik let starý, ale Enza s jeho tmavým koňským ohonem a bílým pruhem ve vlasech, který mu vynesl přezdívku Straka, si nikdo nemohl splést.

„Vaše pověst vás předchází, monsieur Macleode.“

Enzo pohlédl do vážné tváře policisty, který si ho prohlížel se zkoumavým zájmem. Na hlavě měl kulatou čapku se štítkem a uniformu, která vypadala výrazně sušší, než jak si v tu chvíli připadal Enzo, chránila nepromokavá pelerína. Ruce si policista založil na prsou.

„A vidím, že jste se už seznámil s monsieur Kerjeanem. Určitě se bojí, že mu někdo konečně prokáže, že to udělal on.“

„A udělal?“ opáčil Enzo se zvednutým obočím. Teď už nemělo smysl pospíchat někam do sucha.

„To ví jen on a na vás je, abyste zjistil pravdu.“ Policista stiskl suchou a teplou dlaní Enzovu mokrou a studenou pravici. „Adjudant Richard Guéguen,“ představil se. „Velím místní policii. Velká ryba v hodně malém rybníčku. Kdybyste mi mohl věnovat pár minut, rád bych si s vámi promluvil.“ Ale znělo to spíš jako rozkaz než žádost.

Enzo se znepokojeně zadíval k půjčovně. Nevěděl, v kolik hodin zavírá. „Musím si vyzvednout auto.“

„Nedělejte si starosti. Bez vás nikam neodjede. A navíc už vědí, že se opozdíte.“ Na plných rtech se mihl náznak úsměvu.

Policejní stanice — žlutě natřená dvoupatrová vila se šikmou střechou a s výhledem na přístav — zaujímala velitelskou pozici na návrší nad sídlem celní správy. Guéguen vzal Enza dovnitř postranním vchodem. Zavolal na tři lelkující policisty v nevelké společné služebně, že nechce, aby ho kdokoli rušil, a zavedl Enza do své kanceláře v zadní části budovy. Enzo kráčel chodbou šéfovi policie v patách a do zad se mu propalovaly zvědavé pohledy.

Guéguen pokynul k židli naproti svému místu za psacím stolem. „Kávu?“

„Moc rád.“

„Dvě kávy,“ zavolal adjudant do chodby a zcela nepokrytě nechal dveře otevřené, nejspíš aby bylo slyšet, o čem bude s Enzem mluvit. Pověsil si pláštěnku a policejní čapku na věšák, usadil se za stůl a pak se naklonil k Enzovi. Předloktím se opíral o stůl a propletl prsty, jako by se modlil. „Jste pozoruhodná figurka, monsieur Macleode.“

„Slyšel jsem.“

„Ale musím se přiznat, že jsem se o vás dozvěděl teprve ve chvíli, kdy mi velitelství naší brigády zakázalo poskytovat vám jakoukoli pomoc.“

„A z jakého důvodu takové nařízení vydalo?“

„Myslíte kromě toho, že žádný policista nemá rád, když mu nějaký amatér říká, jak má dělat svou práci?“

Enzo se zazubil. „Ano, kromě toho.“

„No, musíte si uvědomit, monsieur Macleode, že ekonomika tohohle ostrůvku je v dnešní době skoro ze sta procent závislá na turistickém ruchu. Éra lovu tuňáků a zpracování ryb dávno pominula. A mám-li být zcela upřímný, vražda není zrovna ta nejlepší turistická atrakce.“

„Ani když je dvacet let stará?“

„Je to jediná vražda, kterou místní pamatují, monsieur Macleode. A jelikož se nikdy neobjasnila, je to tak trochu nezahojená rána. Skutečně nestojíme o to, aby nám sem někdo chodil takové staré rány otvírat.“

„I kdyby je vyřešení případu konečně navždy vyléčilo?“

Guéguen se uchechtl a pohodlně se opřel. Znovu a znovu točil v prstech tužkou. „A co vás vede k přesvědčení, že můžete uspět tam, kde všichni před vámi selhali?“

„Dosavadní bilanci mám celkem slušnou.“

„To je pravda, monsieur Macleode. Ohromilo mě, kolik jsem toho o vás na internetu našel. Tohle je, myslím… čtvrtá kauza v Raffinově seznamu nevyřešených případů?“ Otevřel složku, kterou měl položenou před sebou. „A vidím, že než jste přesídlil do Francie, specializoval jste se na analýzu místa činu. Madame Killianová do vás jistě vkládá velké naděje.“

„Nikdy nic neslibuju.“

„Moudrý přístup. Víte, za ta léta sem ten případ přijela řešit už celá plejáda adeptů. A žádný z nich si tady pověst nevylepšil.“

„Já si sem nepřijel vylepšovat pověst, monsieur l’adjudant. Publicita provázející tyto kauzy nám pomáhá získávat finanční zdroje pro katedru forenzních věd na mé univerzitě. Jestli se tedy něco zlepší, tak stav francouzské police scientifique.“

Guéguen se usmál a neochotně přikývl. „Pravda, ale přesto vás musím upozornit, že pokud byste v průběhu vyšetřování náhodou pocítil pokušení nějak způsobem ohýbat zákony, nečekejte, že bychom nad tím já nebo moji podřízení přivřeli oko. A nebudete mít přístup k žádným spisům ani důkazům.“

Enzo přikývl. „Předpokládám, že bych stejně ani jedno z toho nenašel tady.“

„Správně. Veškerou dokumentaci a důkazy archivují ve Vannes, pár kilometrů od Lorientu podél pobřeží.“

„Tam se taky konal soud, viďte?“

„Ano.“

Ozvalo se zakašlání. Vešel mladý policista a v každé ruce nesl polystyrenový kelímek kávy. Položil je na stůl spolu s porcovaným cukrem v sáčcích a plastovými míchátky a zase odešel. Enzo si do kávy nasypal cukr, rozmíchal ho a pak vzal kelímek oběma dlaněmi, aby si je ohřál. Usrkl silného černého nápoje. „Děkuju,“ řekl vděčně. „Přesně to jsem potřeboval.“ Vzhlédl a v očích mladého policisty zahrálo cosi jako pobavení. Guéguenovi nemohlo být moc přes čtyřicet let. Tmavé vlasy měl ostříhané nakrátko a na spáncích už se objevovaly matně ocelové šediny. Zpod tmavého obočí hleděly velké přátelské hnědé oči. Atraktivní muž, který na první pohled vůbec nezapadal do ustálené představy o strach budícím policistovi bez špetky smyslu pro humor. „A taky děkuju, že jste mě varoval tak mírně.“

Adjudant se široce usmál. „To máte všechno v ceně, monsieur Macleode.“ Zvedl telefon. „Zavolám do autopůjčovny a řeknu jim, ať vám auto dovezou sem. Ušetříte si cestu zpátky dolů v dešti.“

Když dotelefonoval, Enzo mu znovu poděkoval. Ohlédl se k chodbě. „Kolik vás tu pracuje?“

„Šest. Já, jeden chef, dva gendarmes a dva praktikanti. V létě, když počet obyvatel ostrova raketově vzroste, posílá nám naše brigáda dalších šest lidí.“

„Počítám, že všechny závažné trestné činy, jako je třeba vražda, řeší vyšetřovatelé z pevniny?“

Guéguen se srdečně rozesmál. „Monsieur Macleode, jestli chcete vědět, jak probíhalo vyšetřování Killianovy vraždy, stačí se zeptat.“

„Myslel jsem, že jste dostal pokyn, abyste se mnou nespolupracoval.“

„Abych vám neposkytl přístup k oficiálním policejním záznamům a důkazům,“ opravil ho Guéguen. „Nikdo mi nezakázal probírat informace, které byly veřejně dostupné.“ A kolem očí se mu objevily rošťácké vrásky.

„A jak to tedy bylo?“

„No, teoreticky jsme měli zajistit místo činu, dokud z Lorientu nedorazí zkušení vyšetřovatelé. V praxi to vypadalo tak, že jsme to zpackali. Nikdo nevěděl, co obnáší zajistit místo činu, tak jsme to tam bohužel všude pošlapali, sahali na věci, na které se sahat nemá, a neochránili ty, které jsme ochránit měli.“

„Vy jste u toho byl?“ nemohl Enzo uvěřit svým uším. „Před dvaceti lety?“

„Byl jsem tehdy ještě praktikant,“ zazubil se Guéguen. „Většinu svojí pracovní kariéry jsem sloužil u jiných brigád v různých částech Bretaně. Na ostrov jsem se vrátil teprve před rokem, poprvé po sedmnácti letech.“

„Jako šéf?“

„Ano, jako šéf.“ Guéguenovy oči se znovu pobaveně přimhouřily. „O hodně starší a mnohem moudřejší, monsieur Macleode. Každý z mých podřízených prochází školením, jak se chovat na místě činu, pro případ, že by tady na ostrově došlo k nějakému závažnému deliktu. Máme tým ostrovních lékařů, které v takové situaci povoláme, aby určili, zda jde o podezřelé úmrtí. Pitvu by ovšem samozřejmě prováděl patolog z nemocnice v Lorientu. Už jsme měli příležitost se pocvičit na několika sebevraždách a vážných nehodách.“

„Takže Killianovo úmrtí za podezřelé označil místní lékař?“

Tentokrát se Guéguen rozesmál na celé kolo. „Já bych tři díry po kulkách v hrudníku neoznačil zrovna jako podezřelé, monsieur Macleode, ale ano, byl to místní lékař.“

Jejich rozmluvu přerušily hlasy na chodbě. U dveří zaťukal mladík z autopůjčovny a přinesl Enzovi dokumenty k podepsání. V přítomnosti vysoce postaveného policisty působil rozpačitě, až přehnaně uctivě a bylo na něm vidět, že nemá stání.

„Auto parkuje vzadu,“ oznámil. „Terénní suzuki.“ Podal Enzovi klíče a byl pryč.

Guéguen vstal, sáhl pro čepici a pláštěnku a prohlásil: „Doprovodím vás.“

Enzo jedním lokem dopil kávu a zvedl své zavazadlo. Na konci rozbláceného parkoviště stála betonová budova s dvojími těžkými ocelovými dveřmi. Guéguen si všiml Enzova pohledu.

„Cely.“ Přistoupil k prvním dveřím a otevřel je. „Pojďte se podívat. Sem jsme vzali Kerjeana, když se rozhodlo o jeho obvinění.“

Enzo vkročil do temné krychle. Otvor v podlaze v zadní části sloužil jako toaleta. Vysoko nad ní do cely propouštělo trochu světla okno z nerozbitných luxfer. Na masivním soklu ležela tenká a velmi nehygienicky vyhlížející matrace. Vládl tu chlad a vlhko a zdi pokrývaly vyryté nápisy, které tu zbyly po opilcích a jiných výtečnících. Na takovém místě by člověk nechtěl strávit ani minutu.

„Tenkrát poslali mě a jednoho zkušenějšího gendarme, abychom ho přivedli.“ Guéguen se na chvíli ponořil do vzpomínek na tehdejší události. „Měli jsme z toho trochu nahnáno. Kerjean byl… dodnes je… chlap jako hora. Byl celkem proslulý svou agresivitou. Už tu předtím pár nocí strávil po opileckých rvačkách ve městě. A dostat ho sem se nikdy neobešlo bez pozdvižení.“

„Domníval jste se, že by mohl při zatčení klást odpor?“

„Kdo může vědět, co napadne zoufalého člověka obviněného z vraždy? Přitom s námi pak šel úplně dobrovolně.“

„Myslíte si, že to udělal?“ Enzo pozorně sledoval jeho reakci, ale urostlý policista se jen usmál.

„Samozřejmě že ne. Vždyť ho přece zprostili obvinění.“ Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl vizitku s ohnutým rohem. Našel tužku a na zadní stranu naškrábal několik číslic. Pak ji podal Enzovi. „Prosím.“

Enzo ji otočil a uviděl telefonní číslo.

„To je můj soukromý mobil. Oficiálně pro vás nemůžu udělat nic, monsieur Macleode. Neoficiálně…“ zahleděl se přes rozmoklé parkoviště k budově, „… udělám všechno, abych vám pomohl. A nejenže si myslím, že to Kerjean udělal. Já o tom vůbec nepochybuju. Sice za to nemůže jít před soud podruhé, ale ze srdce rád bych se dočkal toho, že ho někdo usvědčí.“

7. kapitola

Krátký dopravní ruch po příjezdu trajektu už dávno opadl. Obloha potemněla a poslední světlo z ní vytlačily dešťové mraky. Le Bourg, město na návrší nad přístavem Port Tudy, bylo vylidněné. V hrstce výloh se svítilo: Le Relais des Mousquetaires, Bleu Thé, v kadeřnictví Île et Elles na náměstí naproti kostelu a pomníku padlým.

Enzo se proplétal mezi terasami růžově, bíle, cihlově a modře natřených domů se špičatými lomenicemi a vikýři. V úzkých uličkách několikrát zabloudil. Konečně uviděl ukazatel na Port Mélite.

Když vyjel z města a minul supermarket Ecomarché na předměstí, klasické značení vystřídaly názvy obcí a šipky namalované na zvětralém asfaltu. Do hlučného vypůjčeného džípu s plátěnou střechou a nesmlouvavými tlumiči pronikal vítr a mokro. Projížděl houstnoucím šerem po severním pobřeží ostrova na východ. Kolem se rozkládala plochá a nezáživná venkovská krajina, z níž tu a tam vyrůstaly občasné remízky a ojedinělé shluky odlehlých chalup. Na konci se silnice táhle svažovala k vesničce Port Mélite tvořené hrstkou domků nahloučených kolem krátké písečné pláže. V dálce na opačné straně průlivu Enzo nezřetelně rozeznával světla pevniny.

Zaparkoval vedle bílého auta u dvou betonových laviček s výhledem na pláž. Na kameni zasazeném do trávy stálo jméno vesnice. Šipka na východ informovala Les Grands Sables 400 m. Killianův dům našel asi po dvaceti metrech nezpevněné cesty vedoucí k pláži. Stál za zdí a modře natřeným plotem, napůl schovaný za vysokými přerostlými keři. Bylo to bílé stavení s modrými okenicemi a s čtvercovým půdorysem. Jedno okno v průčelí teple a přívětivě svítilo do chladu a deště snášející se noci.

Enzo si Jane Killianovou předem nijak nepředstavoval, a přesto ho její zjev překvapil. Byla drobného vzrůstu, nanejvýš sto šedesát centimetrů, a štíhlá. Hnědé kudrnaté vlasy s blond melírem měla na zátylku zastřižené nakrátko, což jí dodávalo téměř chlapeckého vzezření. Iluzi dokreslovalo i její oblečení. Plandavé džíny, bleděmodrá košile s rozhalenkou, splývající přes úzké boky, okopané kotníkové tenisky. Ale maskulinního na ní nebylo nic. Měla plné, skoro smyslné rty a zpod tmavého obočí hleděly velké bystré hnědé oči protkané oranžovými, téměř jantarovými žilkami. Enzo z Raffinovy knihy věděl, že je jí pětačtyřicet, ale vypadala o deset let mladší a působila křehce. Jako by stačilo málo a rozbila by se. Podala Enzovi útlou elegantní ruku. „Pojďte dál. V tomhle oblečení vám musí být hrozná zima.“

Enzo ji následoval do obývacího pokoje. Na krbové mřížce žhnula rozštípaná polena, z nichž se do místnosti linulo teplo a sladce kouřovitá vůně hořícího dubu.

„Ukažte, dejte mi to sako. Vždyť jste úplně promočený.“ Vzala mu ho a pověsila přes opěradlo křesla u krbu. „Asi by vám přišlo k chuti něco ostřejšího. Whisky?“

„To by bylo skvělé.“ Enzo měl okamžitě jasno, že je mu sympatická. Žena, která mu pověsí svrchník a nabídne whisky, rázem měla v žebříčku jeho náklonnosti nárok na čelní příčku. Na odkládacím stolku u křesla, kde se v měkkých polštářích dosud rýsoval otisk jejího těla, si povšiml otevřené knihy. Čokoláda. Takže ji nikdy neopustil smysl pro romantický příběh, ačkoli se už znovu nevdala. Nebo možná sny o něm.

Podala mu whisky a sobě dolila. „Posaďte se.“ Uvelebila se v křesle, kde seděla před jeho příchodem. „Jsem ráda, že si můžu s někým promluvit anglicky. Francouzsky bohužel nijak skvěle neumím.“ Enzo si ani nevšiml, že přešel do svého rodného jazyka, ale teď si uvědomil, že je to příjemné. „Vy asi francouzsky umíte skvěle?“

Enzo skromně pokrčil rameny. „Jde to. Jen asi občas Francouze matu svým skotským přízvukem.“

„Jak dlouho tu žijete?“

„Asi třiadvacet let.“

„Tak to už jste skoro Francouz.“

„Moje dcera je stoprocentní Francouzka. Zato anglicky mluví s mým skotským přízvukem.“

Jane se usmála, naklonila hlavu k rameni a pátravě si ho prohlížela přes okraj sklenice. „Předpokládám, že má francouzskou matku.“

„Ano.“ Víc to Enzo zatím rozvádět nehodlal. Rozhlédl se po nevelkém obývacím pokoji, jehož prostor ještě umenšovala čalouněná křesla. U jedné stěny stál poškrábaný francouzský příborník, bezpochyby objevený v nějakém místním vetešnictví, a vzadu čekal složený rozkládací stůl. Nad ním visela desítka zasklených rámů s konzervovanými hmyzími exponáty připíchnutými špendlíkem k bílému podkladu. Stěny i dveře pokrývala stárnoucí květinová tapeta v hnědé a smetanové barvě a podlahu z leštěných dubových prken chránily koberečky. „Takže tady se to stalo?“

„Tady přesně ne,“ odpověděla. „Papá měl pracovnu v přístavku pro hosty kousek od domu přes trávník. Promiňte… správně bych měla říkat Adam. Vždycky jsem mu říkala papá, protože mu tak říkal Peter.“

„To zní pro Angličana netypicky.“

Překvapeně zvedla obočí. „Vždyť Adam taky nebyl Angličan.“

Teď byla řada na Enzovi, aby se zatvářil překvapeně. „Já myslel, že váš tchán byl Brit.“

„Ano. Nebo alespoň získal britské občanství. Ale narodil se v Polsku a do Británie přišel až v roce 1951. Nakonec byl větší Angličan než místní. Ani stopa po cizím přízvuku. Myslím, že usilovně pracoval na tom, aby přestal být Polákem.“

To byla pro Enza novinka. V Raffinově knize se o tom nic nedočetl. „Povězte mi o tom víc.“

„Není moc co vyprávět. Před německou invazí začal studovat na univerzitě ve Varšavě. Po válce studia dokončil a v jednapadesátém zahájil postgraduál na Londýnské univerzitě.“

„V oboru tropické lékařské genetiky.“

„Ano. Během života strávil v tropech hodně času. I v jiných částech světa. Myslím, že i kvůli tomu se začal zajímat o hmyz.“

Enzo přejel pohledem řady entomologických prosklených krabic na stěně. Jane si všimla, na co se dívá.

„Tuhle zálibu po něm jeho syn naštěstí nezdědil.“

„Čím se zabýval Peter?“

„Pracoval pro neziskové organizace. Strávil hodně času v zámoří, stejně jako jeho otec.“

Enzo se na ni pozorně zadíval. „Od jeho smrti uplynulo už skoro dvacet let.“

„Ano.“ Pokud v ní události zanechaly nějaké emocionální jizvy, dobře je maskovala.

„Ale vy už jste se znovu nevdala.“

„Ne.“

Čekal, že to rozvine, ale nedočkal se. Místo toho změnila téma.

„Máte připravenou ložnici přímo nad Adamovou pracovnou. Můžete tu pobýt, jak dlouho budete chtít. Nebo jak dlouho bude potřeba. Zůstanu tady v domě asi dva týdny, tak pokud se budete chtít na něco zeptat…“

Enzo si důkladně lokl whisky. „Mohla byste mi například vysvětlit, jak se místní tisk dozvěděl, že přijedu?“

„A jéje, oni to zjistili?“ Zčervenala rozpaky. „Noviny jsem nečetla, ale nejspíš za to můžu já. Jedna paní z vesnice mi dohlíží na dům, když tu nejsem, a připravuje ho, než přijedu.“ Vzdychla. „Když jsem ji žádala, aby přichystala pokoj pro hosty, neprozřetelně jsem jí prozradila proč.“ Omluvně pokrčila rameny. „Tady se nic neutají. Mrzí mě to, mělo mě to napadnout.“ Dopila svou whisky. „Chcete si prohlédnout jeho pracovnu?“

U zadního vchodu vzala z police deštník. Dveře z velké kuchyně vedly přímo do zahrady. Kuchyň působila podivně chladně a prázdně „Připravila bych vám večeři,“ omlouvala se Jane, „ale taky jsem dorazila teprve dnes. Ještě jsem nestihla nakoupit. Říkala jsem si, že bychom mohli zajít do restaurace ve městě, kdyby vám to nevadilo.“

„Vůbec ne.“ Enzo v duchu zasténal při představě, že bude muset znovu vyrazit do noci. Snesla se už hluboká tma a v záři venkovního halogenového reflektoru osvětlujícího zadní zahradu viděl, že se déšť žene téměř rovnoběžně s trávníkem.

Schoulení pod deštníkem k sobě utíkali k temnému obrysu přístavku mezi stromy. Položil jí ruku kolem ramen, aby nastavil deštník lépe proti větru. Vnímal její drobné měkké tělo, které se mu tisklo k boku.

Odemkla, oklepali deštník a nahrnuli se z mokra do čtvercové předsíňky přístavku. Stiskla vypínač a místnost zalila svým světlem jediná holá žárovka na úzkém schodišti. Jane otevřela dveře naproti vchodu.

„Tady je koupelna. Ložnice je v patře. A tady…“ otočila se vpravo a otevřela dveře, „… bývala Adamova pracovna.“ Naklonila se dovnitř, rozsvítila a Enzo najednou pohlédl dvacet let zpátky do minulosti.

Zmocnilo se ho zvláštní vzrušené očekávání a všechny jeho instinkty zbystřily. Ocitl se v místnosti, kde Killian zemřel. V místnosti, kde zanechal vzkaz svému synovi. Vzkaz, který mladík nikdy neviděl a který od té doby nikdo nerozluštil. Odložil si tašku v předsíňce a třemi kroky se vrátil do oné zářijové noci roku 1990.

Vstoupil do prostorné čtvercové místnosti s vysokým stropem. Vpravo bylo vysoké okno zakryté okenicí. Enzo předpokládal, že je odtamtud vidět přes zahradu k domu. Stěnu naproti oknu a vlevo pokrývaly od stropu až po podlahu police s knihami. Stálo tu snad tisíc svazků, možná víc, hřbet vedle hřbetu, němí svědkové vraždy člověka, který je tam ukládal. Ta pestrobarevná mozaika dodávala jinak chladné místnosti na útulnosti.

Naproti dveřím Enzo uviděl Killianův stůl a na straně blíž k nim byla pootočená strohá židle pro návštěvy. Vedle dveří pak měl Killian dřevěnou kartotéku a u ní pracovní pult, kde podle Janiných slov hodiny a hodiny konzervoval hmyz nalezený v okolní krajině a připevňoval ho špendlíky do entomologických krabic. Každý exemplář vyfotografoval, popsal a záznam uložil do svazků v kožených deskách. Dalšími dveřmi se vcházelo do kuchyňky, kterou tvořil jen dřez s odkapávačem, stará lednička, malá elektrická trouba a polička s jednou rychlovarnou a jednou porcelánovou konvicí a dózou na čaj.

Na Enza tu okamžitě dýchla bezmála obsedantní pořádkumilovnost. Psací stůl svíral s oknem pravý úhel a pečlivě kopíroval linii podlahových prken. Svazky v knihovně za ním stály dokonale svisle a jejich hřbety byly úzkostlivě zarovnané s okrajem police. Enzo přešel místnost a lehce přejel prsty řady titulů. Cítil pravidelnost jejich obrysů. Všiml si, že jsou srovnané podle abecedy. Nejprve podle autora, potom podle názvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Entomologův odkaz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.