světla v temnotách 2

Alex Drescher v nakladatelství

FANTOM Print

Světla v temnotách

Lovcův odkaz

Zrození Adepta

světla v temnotách 2

FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Alex Drescher

Cover © Andrew Dobell

ISBN 978-80-7398-915-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-916-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno památce Henryka Sienkiewicze

1. kapitola

Jednička pohlédl na Inkvizitora a plivnutím se pokusil zbavit nechutného cementového prachu v ústech.

„Omlouvám se,“ zamumlal. „To ten prach. Není v tom nic osobního.“

„Rozumím,“ odtušil Inkvizitor a chrchlavě si odkašlal. „Jsem na tom podobně.“

Další dávka očesala hromadu suti, za kterou se ukrývali.

„Jestli se zvedneme, je po nás. Měli jsme zmizet s tím mladým Lovcem, dokud to šlo.“

Věnoval znechucený pohled skřetímu šamanovi, který neúnavně bušil do svého bubnu.

„Únikový tunel je stokrát lepší než nějaké skřetí hokus pokusy. Kdyby ty jejich bubínky byly aspoň trochu hlasitější, mohly by odvést pozornost.“

„Nevěříte na šamanskou magii?“ zeptal se ho Jednička zvědavě.

Inkvizitor pokrčil rameny. „Profesionální deformace.“

„Vy přece taky používáte magické rituály a artefakty.“

„Posvěcené předměty, modlitby a exorcismy. Nic víc vám oficiálně nepotvrdím,“ odtušil Inkvizitor.

V koutcích Jedničkových úst maličko zacukalo. Pak se oba rozesmáli.

„Musíme odtud. Magie nemagie,“ pronesl následně Jednička a sáhl do kapsy saka pro komunikátor. „Všem sanačním týmům, opakuji, všem sanačním týmům: Spusťte to!“

„Raději se také spojím se svými lidmi,“ sdělil Inkvizitor a do komunikátoru implantovaného pod kůží na předloktí zavelel: „Zahajte očistu. Pro všechny služebníky Boží, nepřáteli našeho Pána jsou půlelfové. Opakuji – půlelfové. Skřety nechte jít. Spolupracujte s agenty a sanačními týmy. Jsou to spojenci!“

Jednička spokojeně pokýval hlavou. „Jsem rád, že jste se k požadavku přijďte sám a neozbrojený postavil stejně jako já.“

Pak sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní dva sáčky. „Dehydrovaná zmrzlina. Po zrušení evropského vesmírného programu jí máme plné sklady. Znáte to – umělá vanilka, umělé barvivo a umělá chuť. Je ale překvapivě dobrá.“

„Děkuji,“ odvětil Inkvizitor a přijal jeden z nabízených balíčků. „Dobrá zmrzlina je dnes opravdová vzácnost.“

Za valem sutě, kde si zařídili svůj vlastní malý gurmánský svět, vybuchlo několik minigranátů, a pak se rozrachotily dávky z desítek samopalů a útočných pušek.

„Naši,“ konstatoval Jednička zamyšleně, zatímco pocucával obsah zmrzlinového sáčku. „Slyším empé patnáctky a útočné pušky Hekler-Koch. A teď, teď, slyšel jste to? Přidaly se i naše minimi. Já ty holky uštěkaný fakt miluju. Ty divné třaskavé zvuky, to jsou vaši?“

Inkvizitor se zaposlouchal, a pak přikývl. „To je útočná puška Rozhřešitel. Nový model Mk. 5 v ráži jedenáct milimetrů se speciální, posvěcenou, beznábojnicovou municí. Po výměně hlavně je z ní obstojný lehký kulomet.“

„Použili jste do nábojů i výluh ze jmelí a koloidní stříbro?“

„Primárně jsme sice proti jakémukoliv esoteričnu, ale když to funguje…“

„I my jsme pragmatičtí, to byste nevěřil,“ odvětil Jednička chápavě.

„Myslíte, že už je to vyřízeno?“ ozval se po nějaké době prodchnuté srkáním a mlaskáním Inkvizitor.

„Už po nás nikdo nestřílí. To bych bral jako důkaz…“

„A co plánujete teď? Ten Lovec je bůhví kde a ta dohoda… Upřímně, mám určité pochybnosti…“

„Souhlasím,“ přitakal Jednička. „Pripjať je anebo v nejbližších pár dnech bude pěkně horké místo. Asi to celé byla chyba.“

„Navrhuji vyčkat, jak se události vyvinou.“

„A co ta dohoda? Nebude to problém? Jako že astrální, karmický, a tak podobně…“ zamyšleně pronesl Jednička a chytil za lem řízy skřetího šamana, který nepřestával ani na okamžik bušit do bubnu, a přitáhl si ho k sobě.

„Poslouchej, dobrý muži. Ta dohoda uzavřená vašimi předky, jaké to má účinky?“

Skřetí šaman se ošil. „To záleží, jak se k ní postavíte. Jestli se ji budete snažit dodržet, tak žádné. V opačném případě to může být špatné.“

„Jak moc špatné?“

„Hodně moc špatné,“ odtušil skřet. „Vystavíte se hněvu předků, a to se pak může stát opravdu cokoliv. Pamatujete si na požár frankfurtské burzy ve třiadvacátém?“

Oba váhavě přikývli.

Skřet se plácnul přes stehno. „Tak to byl jeden z těch případů, kdy došlo k porušení dohody…“

„Jak vám mám věřit, že je tam nějaká spojitost?“ namítl Jednička pochybovačně.

Skřet se ušklíbl. „Dobře. A co třeba požár Národního divadla v Pragu? A co požár Reichstagu, co pak hodili na komunisty?“

„Vaši předci se nějak vyžívají v ohni, co?“

Skřet pokrčil rameny. „Je to účinné, ale mohl bych poukázat i na pár případů překvapivých závalů či sesuvů půdy. Pár neochotných smluvních stran se také utopilo nebo zmrzlo. Raději ale poukazujeme na ty efektnější případy, je to výchovnější…“

Jednička pohlédl na svého společníka. „U nás už hořelo. Jak jste na tom ve Vatikánu s pojištěním proti živlům?“

Muž s heknutím narazil do zdi. Vápenný prach z prasklé sádrokartonové desky mu v okamžiku prošedivěl vlasy. Nezdálo se ale, že by ho to vyvedlo z rovnováhy. Dokonce ani jeho nesouhlasný výraz ve tváři se nezměnil.

„Nět!“ pronesl znovu a sundal si elegantní sluneční brýle, jejichž zprohýbané nožičky se mu po nárazu svezly z uší.

Další úder jím smýkl přes celou místnost. Stranou odletěl malý plastocelový stolek, překotil i obě židle a rozházel po podlaze stránky spisu, kterým muž předtím listoval.

Ani tentokrát se nenechal vyprovokovat a očima připomínajícíma dva kusy ledu se vpíjel do tváře zuřícího medvědího šamana.

Nikdo mu už celá léta neřekl jinak než Urs. Dokonce ani jeho syn neznal jeho dřívější jméno. Jméno, které dostal v dobách, kdy byl ještě člověkem.

Znovu si tím připomněl, že jeho jediný syn je mrtvý. Jediným skokem překonal vzdálenost, která ho od muže dělila, s výhružným vrčením ho chytil za límec a přirazil ke zdi.

„Já chci to vízum! Mám dohodu s Woznillem.“

Oslovený muž si poupravil vázanku a zkontroloval, zda mu oblek dokonale sedí v ramenou. Teprve pak odpověděl: „Pan Woznillo si cení spolupráce s vámi, ale obává se, že se chcete pomstít, a protože vašeho syna zabili agenti pana Kruppa, považuje za evidentní, že půjdete po něm. Poslední, co teď potřebujeme, je diplomatický incident.“

„Na to vám seru!“

„Nět!“ zněla nekompromisní odpověď. „Mám své rozkazy.“

„A na tebe taky seru, agente!“ zařval medvědí šaman a povolil uzdu proměně.

„Dost!“ ozval se v tu chvíli ze dveří rezolutní hlas.

Oba se zastavili uprostřed pohybu a překvapeně se otočili k příchozímu.

Šedovlasý mohutný muž v jednořadém, dokonale padnoucím obleku z prvotřídní anglické střižní vlny s jemným, takřka neznatelným proužkem, stál zapřený v zárubních dveří a nespokojeně na ně hleděl.

„Odejděte, hned!“

Agent se prudce vypjal v pozoru. „Ano, pane,“ řekl pak jen a kvapně opustil výslechovou místnost.

Medvědí šaman si příchozího znechuceně změřil. „Timoteji, je to už let, co?“

Blahobytně vyhlížející muž přikývl. „Máš pravdu, Ursi. Jsou to už celé věky. Kdy jsi vlastně odešel?“

„Po bojích o Ukrajinu. Pamatuješ, když se začaly používat defolianty a bakteriologické zbraně? Duchové země tehdy křičeli tak strašně, že jsem nemohl zůstat.“

„Dezertoval jsi,“ zkonstatoval Timotej Woznillo s unaveným povzdechem. „A my tě tehdy tolik potřebovali.“

Šaman pokrčil rameny. „Země mě potřebovala taky. Strávil jsem deset let v Zónách a mám pro tebe jedinou informaci – země je tam mrtvá. Je bez magie a živloví elementálové byli zabiti buď chemií a atomem, nebo zmizeli. Půda tam bude planá do konce světa.“

„To je užitečná informace. Chystal jsem se totiž investovat do Federálního úřadu pro kolonizaci. Asi to neudělám. Pokud v následujících deseti letech ukrajinští kolonisté nepošlou do Moskvy alespoň sto tisíc tun obilí, je mi taková investice k ničemu.“

„Na všem se vydělat nedá, starý příteli.“

„Chránil jsem tě,“ zareagoval muž výčitkou.

„Já vím, Timoteji. Život si s námi zahrál divnou hru. Přátelé a nyní… nyní… nemohu přijít na to správné slovo.“

„Co třeba nepřátelé?“

„Možná… Nevím… Svět se tolik změnil. Už se v něm nevyznám. V tajze je život mnohem jednodušší…“

„Je mi líto, co se stalo tvému synovi. Když jsem zjistil, že emigroval, dal jsem jeho složku utajit. Myslel jsem si, že je zbytečné, aby pykal za hříchy svého otce.“

„Chci ho pomstít!“

Timotej Woznillo, nekorunovaný vládce Ruskoasijské federace, přikývl. „Rozumím ti, ale nevím, komu se chceš pomstít.“

Medvědí šaman pohodil rezavou hřívou a zasmušile si zatahal za vousy.

„Žijeme v divné době, Ursi. Co bych dal za ty dávné, ehm, nepřehledné asymetrické konflikty. Dnes jsou naši nepřátelé mnohem záludnější. Agentura Alberta Kruppa mlčí. Mí informátoři mi posílají jen své hypotézy a odposlechnuté klepy, ale něco se z nich dá vytušit – centrála Agentury v Ženevě je v troskách a muž, který za to může, je pryč. Jmenuje se Regnis. Poměrně známé jméno, abych byl přesný. Máme ho v archivech i my a domnívám se, že pokud je to ten, kdo si myslím, že je, pak stojí i za současnou eskalací násilí v Záporoží.“

„Slyšel jsem.“

„Nevím, kolik jsi toho slyšel, ale v mé centrále se mi v počítači hromadí asi stovka zpráv, rešerší, hlášení a analýz. Poslední dva dny nedělám nic jiného, než že krotím moskevskou generalitu, aby nevyskočila na koně a nezavelela ke šturmu.“

„A co Putin?“

„Hm, jeho poslední klon se mnou odmítá hovořit. Vzkazoval mi přes tajemníka něco o zasahování do státní moci, suverenitě, oligarších a tak podobně. Moc jsem mu nerozuměl. Naštěstí mám na výplatní listině tři čtvrtiny kremelského úřednictva, takže mi výhrady opakovaně doživotního prezidenta nevadí.“

„Pošleš mě do Unie?“

Timotej Woznillo zavrtěl hlavou. „Ne, protože Kruppa právě teď potřebujeme. Pokud bys ho zabil, evropská část Lóže se rozpadne. Radecki umírá na kletbu a mocenského vakua by okamžitě využili další členové Lóže. Bojím se čínské rodiny, ale Daneziové z Tangeru jsou stejně nebezpeční, a to ani nehovořím o Janovanech. Jednou je přestane bavit kšeftovat jen s Vatikánskou bankou…“

„Já ale chci svoji pomstu!“ zavrčel Urs hrdelním hlasem, kterého by člověk neměl být nikdy schopen.

„Nejprve splň svoji povinnost. Až se tak stane, zprostím tě tvých závazků. Teď ale potřebuji, aby ses zaměřil na Temné Záporožce.“

„Nevěřím ti,“ vyštěkl Urs.

„Klidně mohu přísahat na Prolnutí, jestli chceš. Až to celé skončí, pošlu tě za zeď třeba s diplomatickým pasem, jestli to bude nutné… Teď ale pojď se mnou. Mám daču v Krasnom Selju a u ní je kruh. Poslední v celé centrální Rusi. Nikdo se jeho kromlechů nesměl ani dotknout. Chtěl bych, abys v něm provedl Velký obřad, a ocením, když se pak se mnou podělíš o své vize.“

„Pane?“ ozval se v té chvíli hlas asistenta, vyhlížejícího ze dveří. „Máme problém… v Moskvě.“

„Jde o prezidenta?“ zeptal se ho Woznillo.

„Ne, o Záporoží. Vzbouřili se generálové…“

„Bude to o fous,“ zaječel Hubert Schneider na Vojtka Krzyczka, vztekle zápolícího s řízením UAZu, který se skřípěním a sténáním poskakoval po cestě, na niž by se rozumný pasák bál poslat i kozy.

„O fous, kurva?“ zaječel Krzyczek vztekle. „Jsme v prdeli jak Baťa s dřevákama!“

„A támhle jsou další!“ zaječel v tu chvíli Roch Kowalski na týmové frekvenci a jeho kulomet se rozštěkal se zběsilou naléhavostí.

Hubert Schneider se znepokojením pohlédl na svůj kulomet umístěný na druhém boku obstarožního terénního vozidla. Neustálé otřesy a snahy o zacílení na další a další cíle už téměř zničily narychlo zbastlený závěs, kterým nějaký kutil připevnil zbraň k postranici. Hlaveň už dávno potřebovala zchladit, nebo ještě lépe, vyměnit, a bylo mu jasné, že pokud to brzy neudělá, riskuje její ohnutí s následnými nepříjemnými efekty, jako je její roztržení se současným vytržením a zaražením závěru do vlastního mozku.

Poslední dvě hodiny nedělali nic jiného, než že odráželi další a další skupiny Záporožců, jež se jim připletly do cesty. Nejhorší na tom ale bylo, že všechny mířily k Pripjati…

Musíme projet, pomyslel si ještě, zatímco se chápal pistolové rukojeti minimi a do mířidel dostával další sbírku individuí navlečených do zbytků všemožné kořistní vojenské výstroje doplněné o kožešiny, hedvábí, lebky a koňské žíně povlávající z čehokoliv, co bylo dostatečně dlouhé nebo vysoké.

Stiskl spoušť a zbraň začala znovu v krátkých dávkách chrlit svůj smrtonosný obsah. Prostor kolem auta se v okamžiku vyprázdnil.

Řvoucí vůz bezohledně srazil trojici kozáků, kteří nedokázali dost rychle uhnout.

Do boků terénního automobilu v odpověď udeřilo několik kulek a s chechtavým vytím se odrazilo pryč, do lesa. Než se Záporožci vzpamatovali, byli pryč.

Poděkoval Bohu za nápad obložit vůz ocelovými plechy. Možná se tím snížila jeho rychlost, ale tady, na konci světa, nebyla rychlost tím správným kritériem.

„Nejsou to čelní odřady,“ pronesl pan Trojka zamyšleně, „spíše jen boční zabezpečení. Hlavní voj podle mě táhne severněji. Možná ještě natrefíme na zvědy nebo netrpělivé harcovníky, ale měli bychom už být z nejhoršího venku.“

Hubert Schneider se ušklíbnul. „Z nejhoršího budu venku, až mi přijdou první prachy z mý starobní penze.“

Vůz se skřípěním odbočil na omlácenou asfaltku a nabral rychlost.

„Ta rachotina děsně skřípe,“ ozval se Hubert Schneider, „i když už jedem po silnici. Bojím se, že se ti rozpadne pod rukama a nám pod nohama.“

Vojtek Krzyczek se ušklíbl. „Tak to jsme dva. Posledních padesát kilometrů jedeme naprosto děsnou rychlostí naprosto děsným terénem. To auto na to není stavěné. Navíc je příšerně přetížené. Pokud s ním dojedu do cíle, dám ho do muzea… ale jen proto, že se už nebude hodit ani na náhradní díly…“

„Bude tam ta Světlana Griškinová mít pevnost, nebo alespoň hrad?“

„Ne. Nic takového. Pripjať je jen útočiště. Prázdné město, se squaty proměněnými na pelechy. Jsou tam jen základní obranná postavení. Ve starých panelácích jsou kulometná hnízda, sehnali jsme nějaké protipěchotní i protitankové miny. Hlavní jsou magické ochrany našich Starších. Díky nim je město neviditelné pro většinu nepřátel.“

„Udrží se ale proti Záporožcům?“

Vlkodlak jen pokrčil rameny. „Nevsadil bych na to ani kopějku. Kozáci a vlkodlaci berou svůj letitý spor osobně. Bude to dlouhé, krvavé a až na dřeň. Rozum půjde stranou; ustupovat se nebude…“

„Támhle je!“ zakřičel náhle Roch Kowalski a ukázal před sebe. Na horizontu se mezi bujnou vegetací, složenou z náletových dřevin enormní velikosti, ukázaly hranaté šedočerné siluety panelových domů.

„Dokázali jsme to,“ hlesl Hubert Schneider nevěřícně.

„Ještě nás čekají Starší,“ odtušil Krzyczek ponuře. „Pokud nám uvěří, dostanete se ke Griškinové, jinak skončíte na talíři jejích podřízených…“

Na první hlídku zakopanou u cesty v postavení sestávajícím z pytlů písku, dvou lehkých kulometů a tří RPG-7 narazili za necelých třicet minut.

Poslušně zastavili před zarostlým a roky nemytým mužem v obnošené výsadkářské uniformě, ze které mu na hrudi a předloktích vyrážely husté chomáče černých chlupů.

„Kampak, kampak, lidičkové?“

Vojtek Krzyczek se na strážného vyzývavě zahleděl.

„Takže našinec a v doprovodu smrtelníků,“ zkonstatoval lykantropický výsadkář. „Copak, vezeš nám menáž do kantýny?“

„Musíme mluvit s královnou,“ odvětil Krzyczek. „Jde o Záporožce. Město je v ohrožení.“

„Myslíš ty kozácké drbany, co krouží kolem jako prašivé lišky?“ pronesl strážný posměšně a zhnuseně si odplivnul. „Potulují se tu už nějakou dobu. Chtějí naše kůže. V Saraji za ně prý platí zlatem.“

„Musím okamžitě mluvit s královnou. Je to mnohem, mnohem horší!“

Na Krzyczkově rameni spočinula dlaň Huberta Schneidera. Ten ho pomalu a mírně odsunul stranou a sám se postavil před vlkodlaka. „Jsem Hubert Schneider, člen sanačního komanda Agentury. Patřím k Lóži a podléhám přímo Albertu Kruppovi. Slyšel jsi o něm? Ne? A o Lóži jsi už slyšel?“

Na moment zavládlo mezi přítomnými mlčení. „Takže jsi o ní už slyšel. Jsme tady, protože máme zprávy pro vaši královnu, a ta je musí dostat co nejdříve. Za den, možná za dva budete až po krk ve sračkách. Pak se možná Griškinová začne ptát, kdo byl ten idiot, co k ní nepustil posly od šéfa celé Unie…“

Vlkodlak se zamyšleně poškrábal ve vlasech. „Dobře, vezmu vás ke Starším,“ pronesl pomalu. „Oni rozhodnou.“

Schůzka byla svolána chvatně a co nejdiskrétněji. Poslední patro hotelu Pankrác Silver Tower bylo zamluveno jenom pro ně. Aktuálně přihlášení hosté byli s omluvami a štědrými kompenzacemi přemístěni do jiných hotelů. Okolí vysoké skleněné věže, přilehlé ulice a dokonce i blízké obytné sektory habitatu byly neprodyšně uzavřeny a podrobeny nepřetržitému dohledu veškerých policejních složek.

Nikdo neměl nejmenší šanci narušit průběh téhle schůzky. Islámští radikálové měli dost svých starostí na Středním východě, zelení a euroskeptikové nedisponovali dostatkem financí ani zbraní, aby mohli ohrozit cokoliv jiného kromě sebe samých. Těch pár teroristických buněk, co zůstávalo ve hře, dostalo možnost zaútočit na jiné, méně chráněné cíle a některé se kvůli tomu přestaly chránit úplně…

Albert Krupp mohl být spokojený, ale nebyl. Nebyl to totiž on, kdo na této schůzce trval. On ji musel pouze uspořádat, objednat a zaplatit. Zájemci o její svolání pouze těsně před jejím začátkem přiletěli soukromým nadzvukovým letadlem, doprovázeni dvěma letkami stíhaček. Na tom by nebylo nic divného, kdyby nešlo o stíhačky Ruskoasijské federace a schůzka se nekonala na území Unie.

S Timotejem Woznillem se pozdravili úklonou. Mírnou tak akorát, aby ji nešlo považovat za urážku. Měli mezi sebou příliš mnoho nevyřešených záležitostí a zapíraných konfliktů, ale byli natolik profesionální, aby to nepovažovali za překážku.

„Tohle je generál Kravčenko. Zástupce generálního štábu a stávající velitel moskevského vojenského okruhu,“ představil Timotej Woznillo oprýmkovaného a medailemi ověšeného mužíka s pleší neuměle překrytou zbytkem vlasů honěným napříč hlavou, od jednoho ucha k druhému, zvaným přehazovačka. Proti ostatním, včetně smečky servilních důstojníků vlastního štábu, byl o hlavu menší, ale nedostatek výšky kompenzoval zavalitým obvodem pasu.

„Zdrástvujtě,“ pozdravil ho představený generál a Albert Krupp přikývnul. Ruce si nepodali. V době nanobotů a kontaktních jedů se zpožděným účinkem to nebylo v módě.

Pak se rozesadili kolem stolu. Ten nebyl kulatý, protože tady nikdo nevěřil, že stůl bez rohů zajistí rovnost zasedajících. Rokující strany si prostě sedly naproti sobě. K překvapení Alberta Kruppa se ale naproti němu neposadil Timotej Woznilo, nýbrž generál Kravčenko.

Upřel na Timoteje Woznila tázavý pohled, ale ten ho odvrátil naprosto netečným výrazem člověka, kterého se to netýká.

„Přejděme rovnou k věci,“ začal tedy Albert Krupp věcně. „Sešli jsme se zde na vaši žádost. O co jde?“

Generál kývnul na své asistenty, kteří před Kruppa položili několik černobílých satelitních fotografií.

„Porušujete Bonnskou dohodu. Zóny jsou považovány za demilitarizované pásmo. Přesto v nich nyní probíhají vojenské akce, a to dokonce v nebývalém rozsahu. Máme pochybnost jen o jediném – zda jde o provokaci, nebo o akt čiré agrese. Záporoží lehlo popelem a jeho obyvatelstvo nyní míří do běloruské radiační zóny. Kolik jste jim zaplatili?“

„Zaplatili?“ zopakoval Albert Krupp závěr položené otázky nevěřícně. „Jsou to Temní Záporožci. Těm nikdo platit nemusí. Jsou to fanatici toho nejhoršího ražení. Anomálové, které bychom na území Unie nikdy netrpěli…“

„Záporoží je součástí Zóny, ale nevím, o jakých anomálech hovoříte. Znám asociály i pacifisty, ale anomálové mi nic neříkají. Pro mě je ale podstatné, kolik jste těm, jak jim to říkáte…“

„Temní Záporožci,“ napověděl mu Timotej Woznillo.

„… ano, Temní Záporožci, kolik jste jim zaplatili?“

„Za co?“ zeptal se ho Albert Krupp překvapeně.

„Za zničení našich osad a zabití kolonistů. Za zničení našich snů o opětovném připojení Ukrajiny k Velké Rusi.“

„Nejste poněkud patetický?“ zeptal se ho Krupp trpce. „Sny o Velkém čemkoliv nejsou nic pro mě.“

„To mě nepřekvapuje,“ odvětil generál temně. „Vám jde přece jen o zisk, ne? Ty zločinecké bandy ale míří k černobylské jaderné elektrárně. To nemůže být z jejich hlavy. Co by tam asi tak mohli chtít? Nic tam není! Takže co máte v plánu, ukrást uran, nebo odstřelit sarkofág a poslat Zóny do doby kamenné? Nebo ještě lépe – naši Federaci?“

„Proč bychom to měli chtít udělat? A jak vás proboha napadlo, že za tím stojíme zrovna my?“

Generál se vítězoslavně ušklíbl, vytáhl z nabídnutého pořadače osamocený list papíru a udeřil jím o stůl. „Toto je hlášení naší rozvědky. Poslali jsme do Záporoží naše komisaře a behaviorální korektory, ale ani jeden se nám už neozval. Je jasné, že byli zabiti, a kdo by to udělal? Byli to cvičení specialisté. Takže je jasné, že v Zónách operuje někdo jiný – vy!“

Zamyšleně se podíval na Timoteje Woznilla, ale ten jen pokrčil rameny. Letmý pohyb jeho očí byl ale výmluvný. Mířil ven z místnosti…

Albert Krupp si netrpělivě přetřel dlaněmi stehna, a pak se nejistě usmál na generála. „Omluvte starého prostatika. Musím si odskakovat častěji, než mi je milé, to mi věřte. Hned jsem… zpátky…“ dodal ještě, když se zvedal z křesla.

Toaleta byla hned vedle konferenční místnosti. Zapadl do ní a pečlivě za sebou zamknul. Ocitl se v malé předsíňce s umyvadly, ze které vedly další dveře k toaletám. Tam, u zdi s pisoáry, stál malý a už od pohledu nevýrazný muž s tak tuctovou tváří, že to nemohl být nikdo jiný než agent.

„Jsem Gumilov, ředitel FSB,“ představil se Kruppovi klidným a melodickým hlasem. „Pan Woznillo mě požádal, abych vám vysvětlil jistá specifika, jež nyní ovlivňují jeho konání.“

„Co je to za panáka?“

„Myslíte generála Kravčenka? Je to šéf kliky, která je nyní v Kremlu u moci. Neoficiálně, samozřejmě, ale pan prezident občas nechá frakce, jež se ve Federaci derou k moci, provádět své malé špinavosti, aby uvolnil tlak, který by náš stát jinak roztrhal na kusy. Máme v Dumě konzervativce, liberály, separatisty, unionisty, islamisty, pravoslavné, teokraty, byrokraty, elitáře, rovnostáře. Prostě na koho si vzpomenete. Snad už jen ti satanisti nám tam chybí ke štěstí…

Kravčenko se dokázal zalíbit příliš velké spoustě lidí. Duma mu zobe z ruky, stejně jako generalita. Stačí jeden jeho pokyn, a na Moskvu vyrazí tři tankové divize. Získal prostě příliš mnoho moci, a co je nejhorší, jeho štáb ve dne v noci hlídá výsadková divize Černomořské flotily. Moc se o tom nemluví, ale její příslušníci jsou lepší než hoši ze Specnazu. Proto se nám ho nedaří odstranit konvenčními metodami, jako je jed, garotta nebo řízená diskreditace. Ten chlap nešoustá, nechlastá, nekrade a zřejmě ani nekleje. Jeho jedinou nectností je, že baží po moci jako můra po světle.“

„A prezident?“

„Ten odmítá hovořit s panem Woznillem a cokoliv panu Woznillovi vadí, je automaticky považováno za dobré. Ta animozita bude zřejmě na buněčném základu, protože ani předchozí Putin ho neměl zrovna v lásce.“

„Klonování je sice hezká věc,“ podotkl Krupp, „ale mezitělní přenos vědomí má evidentně své stinné stránky.“

Ředitel tajné služby přikývnul.

„Takže tu máme chlápka, který strká nos do příliš mnoha věcí, a starý brach Timotej má teď svázané ruce.“

„Přesně tak. Nemůže si dovolit reagovat přímo a jednoznačně. Problém je, že Kravčenko a jeho suita nemají prověření B+, a tudíž nemají ani potuchy o anomálech, Prolnutí, a tak podobně.“

„A co Kravčenkovci plánují?“

Ředitel se zachmuřil. „Domníváme se, že ráznou akci. Zóny přímo vybízejí k vojenskému řešení situace a ještě žijící občané Federace, kteří se vydali tamní divočinu kolonizovat, volají po ochraně. Záporoží sice formálně není součástí Federace, ale po posledním hladomoru se území mezi Donem a levými přítoky Dněpru považuje za liduprázdné, což velice vábí dobrodruhy z našich přeplněných habitatů. Vypadá to tak lákavě, a najednou se tam objeví skupina lidí nerespektující orgány Federace, ani nedotknutelnost Zón. Co si mohli asi tak pomyslet? Řekl bych, že nalézt viníka jim netrvalo dlouho.“

„Záporožci s námi ale nemají nic společného. Chceme je zničit stejně jako vy. Jsou to anomálové toho nejhoršího ražení a vede je člověk, nebo raději řeknu bytost, která se dopustila nepřátelského aktu vůči Lóži.“

„Tak to byl Regnis, kdo vyhodil do vzduchu vaši centrálu?“ zavýskl ředitel překvapeně a neubránil se radostnému udeření pěstí do dlaně druhé ruky. „Omlouvám se, ale já našim analytikům odmítl uvěřit.“

„Máte u nás dobré informátory,“ odtušil Albert Krupp nevzrušeně.

„Vy u nás taky,“ odvětil ředitel.

„Možná bychom mohli naši informační výměnu posunout na vyšší, jak se říká, level.“

„A přijít tak o všechnu legraci?“ namítl ředitel.

Oba si vyměnili pobavené úšklebky.

„Myslím, že už mě budou shánět,“ pronesl Krupp. „I výmluva na prostatu má své meze.“

„Máte pravdu. Snad se rozhodnete správně,“ dodal ještě ředitel Gumilov. „Mám na příští týden plánovanou dovolenou…“

Když se Krupp vrátil do zasedací místnosti, přivítalo ho nepřátelské mlčení panující mezi přítomnými.

Posadil se na své místo a pohlédl na členy své výpravy. Zalitoval, že mezi nimi není Jednička, který musel řešit jiné záležitosti a poslal proto za sebe jako náhradu Dvojku. Muže sice zkušeného, ale nikoli zběhlého v podobných záležitostech.

Urovnal si vázanku a pohlédl na generála. „Nechceme odstřelit černobylský sarkofág ani nic podobného. Nechceme ohrozit Federaci ani ovládnout Zóny a už vůbec nemáme nic společného s akcemi asociálních anomálů v oblasti demilitarizované zóny.“

„Nevěříme vám,“ odtušil oprýmkovaný generál.

„To je váš problém, ne můj.“

Nadechoval se k další větě, ale přerušilo ho diskrétní zavrnění komunikátoru.

„Promiňte,“ pronesl a přijal hovor.

„Ano… Rozumím… To je nemilé… Samozřejmě je dobře, že jste tu dohodu uzavřel. Pokusíme se ji splnit… I s Inkvizicí? Hm… Nevím, jestli je to výhra, ale co se dá dělat.“

Ukončil hovor a pohlédl na generála. Pomalu přešel pohledem po jeho suitě a pak se vrátil zpět k onomu ometálovanému mužíkovi, který proti němu seděl, jako by spolkl pravítko.

„Právě jsem dostal informace o zničení unijních kolonií, jež měly padnout v plen stejné skupině živlů, která stojí za zničením kolonií Federace,“ pronesl ledově chladným hlasem. „Situace se tudíž změnila. Lóže ctí své závazky, které ji nutí nyní vstoupit na území Zón a provádět zde vojensky zaměřené akce. Chceme zničit ty zatracené zločinecké bandy, ale jestli se nám postavíte do cesty, pustíme se i do vás.“

„Hovoříte i za generální štáb v Bruselu?“

Pohled Alberta Kruppa nabyl na tvrdosti. Jestli se předtím do generála Kravčenka vpíjel, nyní se do něj vbíjel.

„Gaspadin generál, u nás v Evropě není zvykem ptát se generality, co si přeje udělat. My dáváme rozkazy a ona je plní.“

Kravčenko sebou trhnul, jako by mu uštědřil políček. „Jak se opova…“

„Mlčte,“ uťal ho Albert Krupp hlasem, který měl vyčleněný pro vzpurné poslance Europarlamentu. „V Zónách se bojuje, a my se k tomu přidáme. Co uděláte vy, záleží jen na vás. Pokud se k nám přidáte, budeme spojenci. Pokud se nám postavíte, budeme bojovat se Záporožci i s vámi!

Unie to ještě nezapomněla a náš prezident mi dluží za spoustu dobrodiní, jež potkalo jeho rodinu. S radostí pošle do Zón jednotky, které považuje za kanónenfutr – Čechy, Slováky, Poláky nebo Maďary. Jejich armády mám k dispozici, pokud lusknu prsty, a když budu chtít Němce, Francouze nebo Angličany, prostě pošlu do Bruselu pár milionů a lusknu dvakrát.“

Generál Kravčenko otřeseně pohlédl na členy svého štábu a pak, když se od nich nedočkal pomoci, na Timoteje Woznilla.

Ten se ušklíbl a pronesl: „Když jsme se posledně rvali o Ukrajinu, vy jste ještě po dvorku tahal gumového kačera, generále. Pan Krupp v té době ze svých zdrojů vypravil jednu divizi, a když Unie dobyla Kyjev, osobně velel druhé. Není to úředník, ani oligarcha, jaké známe z Matičky federace. Dám vám jedinou radu – pokud řekne, že něco udělá, pak mu věřte.“

„Já… já…“ začal generál, ale pak, jako by ze sebe shodil nějakou tíži, se narovnal, „si přesto myslím, že nám tu lžete. Pokud vpadnete do Zón, odpovíme na tu agresi silou!“

Albert Krupp se postavil a ukázal na dveře vedoucí ze zasedací místnosti. „Myslím si, pane generále, že co mělo být řečeno, bylo řečeno, a nyní je načase, abych vás jako hostitel vyzval k odchodu. Tento hotel jsem si pronajal na příliš krátkou dobu na to, abych ji ztrácel s někým, jako jste vy.“

„Pánové,“ řekl pak ke členům svého doprovodu, „doprovoďte pány z Federace k východu a ať se nám tady něco neztratí…“

Generál už neřekl ani slovo a během pár okamžiků Albert Krupp v zasedací místnosti osaměl. Natáhl se k broušené křišťálové karafě, ve které vrhala odlesky dvacet let stará irská whiskey, jeho oblíbená. Nalil si do sklenice na dva palce té zlatavé a po rašelině vonící tekutiny a na jeden zátah ji do sebe obrátil.

Pak se podíval z okna na nic netušící, osvícené noční město. Měl rád Bonn, Berlín a dokonce i Brusel. Dobře se cítil i v Ženevě, byť místní považoval za studené čumáky. Prag ale byl nejen na periferii Unie, ale i na periferii jeho vlastních zájmů. To město mělo svůj půvab, ale zatím se s ním pojilo příliš mnoho problémů a dnešní den na tom nic nezměnil.

Zadíval se na osvícenou siluetu sídla eurokomisaře a chrám, který k němu přiléhal, a zavřel oči.

„Kurvafix,“ bylo jediné, co mu uniklo přes sevřené rty.

2. kapitola

„Říkám vám, ty Záporožce sem vede Regnis. To on stojí za vším. Zradil nás. Přišli jsme vás varovat.“

Muž v tmavě hnědé říze, o kterém Krzyczek prohlásil, že je to jeden ze Starších, odvětil: „Víme o Záporožcích. A víme už i o tom, že míří k nám. Nepřinášíte žádné novinky. Přišli sem plenit. Až seberou dost jídla, píce a otroků, zase odtáhnou.“

Hubert Schneider se nenechal odradit: „Tohle není obyčejný nájezd. Tentokrát sem míří celé Záporoží. Oni se už nemají kam vrátit a jsou jich tisíce.“

„Tak tisíce?“ pronesl muž posměšně. „Něco takového není myslitelné. Atamani by se nikdy nespojili a to jejich slavné Bratrstvo by se po jediném společně stráveném dni mezi sebou povraždilo.“

„Nejde o ně, ale o Světlanu Griškinovou. A Regnis udělá cokoliv, aby ji dostal.“

„Tak on je to dokonce lovec trofejí? Rozhodl se, že mu ve sbírce chybí vycpaná královna vlkodlaků, a tak zašel za Záporožci a domluvil se s nimi na válce? Nebuďte směšný…“

Hubert Schneider rozhodil rezignovaně ruce. „Když to podáte takhle, zní to dost divně. Jenomže není důležité, co chce udělat, ale proč.“

„Proč?“

„Světlana Griškinová má informace, které chce. Před lety se účastnila jedné expedice a Regnis nyní…“

„Tady ne!“ přerušilo ho náhle ostré vyštěknutí.

Hubert Schneider se zarazil. Pak pohlédl na vysokou a štíhlou černovlásku, v jejíž tváři se zrcadlily první stopy přicházejícího stáří. Měla na sobě odrbané vojenské kalhoty a olivově zelenou parku. Na opasku měla holster s ohmataným a otlučeným megarevolverem casull.

Někomu může připadat zbytečně velký, ale jde o zbraň, se kterou naučíte slona udělat kotrmelec, a to se počítá…

Starší se hluboce uklonil. „Paní, já…“

Mávla rukou. „Nech nás!“ řekla jen a sledovala, jak vlkodlak kvapně opouští místnost.

Hubert Schneider pohlédl na své společníky. Pan Trojka si ženu prohlížel, jako si biolog prohlíží exemplář uloveného plcha, Roch Kowalski na ni zíral šokovaně.

Zamyslel se, jaký dojem udělala na něj. Dobře věděl, koho má před sebou. Světlanu Griškinovou mu nikdo nemusel představovat. Přesto byly jeho pocity rozporuplné. Možná za to mohla jeho vrozená neúcta k jakékoliv autoritě.

Vojtek Krzyczek neřekl ani slovo, dokonce se na ni ani nepodíval, prostě jen klesl na kolena a hlavou udeřil do prachem pokryté podlahy.

„Patříš k mé smečce?“ zeptala se ho.

„Ano, má paní,“ odvětil.

„Víš o tom, co mi ti unijní vyslanci chtějí sdělit?“

Odpovědí jí bylo jen zavrtění hlavou.

„Pak tedy i ty počkej venku,“ řekla mu a pak sebrala starou židli, obkročmo se na ni posadila, ruce položila na opěradlo a znovu pohlédla na Huberta Schneidera. „Proč jste přišli?“

„Ehm, Vaše Veličenstvo…“ začal.

Mávla znechuceně rukou. „Nech toho, jsem Světlana. Pokračuj.“

Přikývl. „Regnis tě chce zajmout. Zjistil, že znáš místo, kde se nachází ta lemurijská hrobka. Chce artefakty, co jsou v ní, a udělá proto cokoliv. Třeba i zahájí novou válku mezi Unií a Federací.“

Zamyšleně přivřela své tmavé, mandlově vykrojené oči. „Vždycky jsem tušila, že minulosti neuteču. Jet do téhle zkurvené pustiny byl nejhorší omyl mého života.“

„Pořád ještě můžeš zmizet. Falešná totožnost je za babku a za den či dva jsi na opačné straně světa,“ pokusil se jí poradit.

„Jiní možná ano, já ne,“ odvětila. „Už dvacet let mě hledají všechny tajné služby světa. A kromě nich i policie, různé milice a polovojenské organizace, ke kterým dorazila nabídka štědré odměny za mé dopadení, vypsaná anonymním dárcem. K tomu si připočti své vlastní chlebodárce a taky elfy, trolly a teď i Záporožce. Utíkat už není kam. Schovala jsem se tady a celé roky mi trvalo, než jsem ovládla smečku svého otce. Pokud je pravda, že si pro mě přišlo celé Temné Záporoží, pak nezbývá nic jiného, než se mu postavit.“

„Jsme sanační tým Agentury,“ pronesl po chvíli mlčení Hubert Schneider. „Regnis zabil naše přátele a zaútočil i na naši centrálu. Nevím, co by s tím udělal Albert Krupp, kterému podléhám, ale vím, co s tím chci udělat já.“

„Chceme…“ odtušil pan Trojka.

„Ano, chceme,“ přitakal Roch Kowalski.

„Vím, co s tím chceme udělat my,“ opravil se Hubert Schneider. „Chtěli jsme tě varovat a teď bychom se k tobě rádi přidali. Naše zbraně jsou tvé.“

„A vaše životy?“ zeptala se jich tichým hlasem. „Slibuji vám, že těm zkurvysynům nedarujeme ani píď tohoto města a že Regnis zaplatí za vše, čeho se dopustil.“

„A co kdyby tě zajal?“ zeptal se jí Hubert Schneider.

„Nikdy mě živou nedostane,“ odvětila, a pak zprudka plácla do pouzdra s revolverem. „Mohu vám dokonce slíbit, že ze mě nedostane ani dost mozku na to, aby si tu informaci, kterou potřebuje, vyextrahoval.“

Náhle ji přerušilo hlasité dusání vojenských bot na schodech a příchod zarostlého muže v chlupatě vyhlížejícím hejkalovi. Proužky látky měly sytě zelené barvy radioaktivitou dopovaného lesa a přes rameno nesl muž letitou, ale stále spolehlivou odstřelovačskou pušku dragunov s nočním viděním.

„Co je, Sergeji?“

„Narazil jsem na kozáky dvacet kiláků od města. Pěší, motorizovaní. Viděl jsem bunčuky Kirponose, Siemazska, Tychvina, Dolgorukova a asi dalších dvaceti atamanů, co nám už roky pouštějí žilou…“

„Vyřiď Petrenkovi, že chci do deseti minut hovořit se všemi Staršími. Jestli jsou dvacet kilometrů od nás, máme je tu nejpozději zítra. Nech vyhlásit poplach. Chci tady všechny válečníky ze všech kmenů.“

Hubert Schneider pohlédl na maskovaného odstřelovače a pak na jeho vládkyni. „Kolik vás je?

„Válečníků asi dvanáct set, fen s mladými další tisícovka.“

„A jich?“

„Deset až dvacet tisíc molodců, odhadem. Doteď jsme pořádně nevěděli, kolik se jich na Síči schovává. A pak tu jsou ještě jejich spojenci. Záporožci se sice jen tak s někým nesnesou, ale když už ano, stojí to za to. Přitahují všechny temné bytosti jako magnet. Říká se, že jim slouží i kolduni a dokonce erestuni. Vy jim říkáte revenanti nebo upíři, i když to asi není přesné. Jaké jsou počty, Sergeji?“

Ten spustil, jako by podával hlášení: „Než jsem se stáhl, napočítal jsem jich dvanáct tisíc. Měli asi dvě čety tanků a nějaké transportéry. Vesměs BMP 2 a BTR 80. Omlácené a všelijak zbastlené. Viděl jsem i pekelné psy a pár stovek nemrtvých bestií, ode všeho trochu a všechno zotročené. Velí jim erestuni. Tři tucty, možná čtyři.“

„Dobře,“ pronesl Hubert Schneider. „To byly špatné zprávy, a teď ty dobré. Kolik vlkodlaků má za sebou vojenskou službu nebo alespoň nějakou vojenskou zkušenost?“

„Pár desítek, maximálně stovka,“ odvětila Světlana Griškinová. „Stoupáme v hierarchii podle smeček a rodin, ne hodností. Veteráni většinou nefigurují ani ve velení. Nejsou čistokrevní – prostě se jen kdysi nakazili…“

„Pokud jsou místní vlkodlaci stejní jako ti evropští, pak kozáci mají reálnou převahu tak čtyři ku jedné. Takže dobré zprávy škrtám – tenhle poměr stačí na vítězství víc než spolehlivě. Jejich, ne naše, aby to bylo jasné.“

„Pokud se ovšem nevyskytnou výjimečné okolnosti,“ pronesl nečekaně pan Trojka.

„Jaké výjimečné okolnosti?“ zeptala se ho udiveně.

„My,“ odvětil a na jeho nazelenalé a kostnaté tváři se usídlil úšklebek.

Ataman Kirponos pohlédl na řady molodců kopajících zákopy a palposty, jež měly obkroužit celé město a zaškrtit ho jako hedvábná garotta.

Sáhnul k pasu a přiložil k ústům polní láhev. Zhluboka se napil a po hlasitém vydechnutí si otřel ústa. Pak plastovou láhev podal Siemaszkovi.

„Dobrá samohonka, jen co je pravda. Dej si.“

Oslovený kozák si zhluboka přihnul. „Kurvamať,“ zachrčel pak. „Silná…“

Kirponos přikývnul. „Mám své zdroje. Co si myslíš o našich postaveních?“

„Je to bída,“ povzdechl si oslovený ataman. „Pro obranu jsou na hovno a při obléhání je to ještě horší. Jestli vrykolasy budou chtít, projdou našimi liniemi jako nůž máslem. Na nějaký vylepšení nemáme čas a zásoby potravin nám nestačí na víc než dva týdny. Tedy pokud budeme mít citelné ztráty, jinak je prožereme mnohem dřív…

Musíme na to šturmem. Kašlat na kopání tady těch nesmyslů. Stejně v sobě naši molodci nemají disciplíny ani za mák a jen každý desátý má zkušenosti z armády. Zbytek je sběř, kterou na jednom místě neuhlídáme. Celou hodinu trvalo esaulům, než je přiměli vykopat tyhle mělké a naprosto neužitečné zákopy. A ty, co jsem určil ke střežení autoparku, jsem musel nechat hlídat dalšími kozáky, protože to považovali za pohanu a chtěli vyrazit s ostatními rabovat po okolí.“

Kirponos přikývnul. „Vidím to stejně. Otálení není na místě. Kněží budou celou noc přinášet oběti. Zajatců máme dost. Zítra to bude všechno dohromady – průzkum bojem, hledání slabých míst v jejich obraně i generální šturm.“

„Rozdám molodcům samohonku. Deci na chlapa a k tomu i byliny ke kouření. Potřebujeme je dostat do varu.“

„Tak jim pošli i otrokyně. Jsou jich plné ohrady a Temným bohům je jedno, jestli jim je pošlem ošukaný nebo ne, a chlapi se aspoň pobaví. Když ti na mozek netlačí semeno, můžeš líp uvažovat.“

„A co vlkodlaci a jejich pozice?“

„Máme na mapě zakreslený pozice několika kulometných hnízd. Jinak nic. Žádné přesuny a posilování. Za celý den jsme viděli jen dva vlkouše, jak do jednoho krytu nesli zásobníky s municí pro kulomety.“

„Oni ale musí vědět, že jsme tady. Musí dokonce vědět i to, že zaútočíme. Co jednotky, které provedly obchvat města? Zjistily stopy ústupu? Možná, že je ve městě takový klid, protože ho už vlkodlaci vyklidili…“

„Ne. Z města nikdo neodešel. Zvědi nic neviděli, neslyšeli a dokonce ani necítili. Možná jsem měl na průzkum poslat erestuny, ale víš, jací jsou.“

„Jo, jsou to mizerové,“ ulevil si Siemaszko. „Nevěřím nikomu, kdo vylezl z hrobu. Neposlouchají nás a nikdy ani poslouchat nebudou. Jdou za náma jen proto, že jim z toho něco kápne.“

Kirponos přikývl. „To je pravda. Z vysoka na nás serou. Alespoň, že po nás uklízejí mrtvoly. Ani nechci vědět, co s nimi dělají… Snažil jsem se s nimi promluvit, ale přístupný diskusi byl jen Kyril Ignatjevič. Určitě ho znáš, Napoleonovi vojáci mu říkali Noční běs. Je téměř místní a zná to tu, ale ani on nechce poslouchat naše rozkazy.“

Kirponos si mohutně zavdal z láhve, až mu ohryzek poskočil jako v křeči. „Co říkají kněží?“ zachrčel pak, když se mu opět vrátila schopnost řeči.

„Chytili nějakou mladou vlkodlačku a z jejích vnitřností došli k přesvědčení, že město padne do našich rukou za jediný den.“

„Pokud mají drůbky té chlupaté čubky pravdu, pak zítra večer budeme žrát a chlastat v paláci té vlkodlačí feny Griškinové.“

Ataman Siemaszko se ušklíbl. „Já se ožeru i v noře, když na to přijde, ale podle všeho má velitelství na stadionu anebo v hotelu. Moc možností ta díra nenabízí.“

„Co dělá náš zajatec, nebo spíše zajatkyně?“

Siemaszko se rozchechtal. „Je s akolyty. Spoutaný a bezmocný. Už bych ho nechal narazit na kůl, ale slib je slib a hlavně, ještě se může hodit.“

„Přinesl jsi tu jeho, ehm…“ začal Kirponos opatrně, ale Siemaszko okamžitě hrábl pod blůzu a podal mu omšele a staře vyhlížející pistoli se složitým, neuvěřitelně archaickým křesadlovým zámkem. „Nevím, k čemu ti taková stařina bude,“ ucedil přitom pochybovačně.

„Myslím si, že pro tohle Regnis riskoval svůj život a přišel za námi.“

„Kvůli dvě stě let staré vintovce? Je blázen on, nebo ty?“

Jeho poznámku přešel bez povšimnutí. „Ona to není tak úplně obyčejná vintovka,“ začal Kirponos opatrně. „Jestli mám pravdu, má cenu několika milionů.“

„Eur nebo snad Nových rublů?“

Zavrtěl hlavou. „Začni s hřivnami pravostříbra. Budeš blíž realitě.“

„Co to je, proboha?“

„Je stará několik tisíc let, možná i deset tisíc let a je vyrobená jinou rasou, ne lidmi.“

„Takže je to poklad,“ pronesl Siemaszko s hraným nadšením. „Super, mám rád příběhy o pokladech. Jsou to dobré příběhy se šťastným koncem.“

Kirponos si povzdechl. „No nic,“ pronesl a pak raději změnil téma: „Je načase se do toho pustit. Každý odklad útoku jen posiluje obranu. Takže s tebou můžu počítat, Timofeji Iljiči?“ zeptal se Siemazska a podal mu jednu ze dvou masivních sklenic, které vytáhl z bočních kapes vojenských kalhot.

„Můžeš,“ odvětil ataman. „Ať je mezi náma cokoliv, Bratrstvo jde za tebou a já s ním.“

„Pak to uděláme postaru,“ odvětil Kirponos a rozlil obsah polní láhve do obou stakanů.

Když se tak stalo, obrátili je do sebe a pak s výkřikem mrštili prázdnými sklenicemi o zem.

Když se roztříštily na tisíc kusů, Kirponos udeřil Siemaszka do hrudi. „Zítra povedeš první šturm. Dostaneš pod svůj bunčuk pět tisíc duší. Za tebou půjdeme já a Tychvin, každý s dalšími třemi tisícovkami molodců.“

„Dáš mi pod komendu i všechny naše tanky a transportéry?“

„Máš je mít, ale využij je s rozumem. Ve městě jsou zranitelnější než kdekoliv jinde a munice v nich máme jen poskrovnu.“

Ataman Siemaszko se ušklíbl. „Buď bez obav. Ti psi budou výt strachy, jenom nás uvidí!“

Převrátil jsem se na břicho právě včas, abych se nezadusil vlastními zvratky. S dávením se mi do úst vehnala žluč a to byl poslední moment, kdy jsem byl ještě v bezvědomí. První, co jsem udělal, nebylo otevření očí, ale zvednutí se do kleku. Trávicí trubky jsem nyní měl v téměř kolmé poloze, a tak začaly zadržovat svůj obsah mnohem lépe.

Roztřeseně jsem si otřel potřísněná ústa a nechal se zvednout do stoje párem něčích rukou.

„Díky,“ zachrčel jsem a přetřel oči. Bolest za nimi ještě jednou zapulzovala a pak při pohledu na sluncem zalitou krajinu zmizela.

„Není… zač,“ odvětila Kyra.

Na rozdíl ode mě byla naprosto v pohodě.

Nesnažila se vyzvracet si vnitřnosti ani neměla problémy s rovnováhou a pamětí. Já naproti tomu jsem si naprosto nedokázal vybavit cestu sem. Prostě se mi vymazala z paměti. Vím jen, že jsem vylezl z toho zatraceného kanálu a někdo mě strčil do magického portálu.

Nikdy bych ale nečekal, že se objevím uprostřed zvlněné stepi pokryté vysokou až nezdravě zelenou trávou. Slunce stálo vysoko na nebi a pálilo mě na temeni. Když jsem vstupoval do portálu, poledne rozhodně nebylo.

Zvuky za mnou mě přiměly se otočit. Překvapeně jsem vydechl. Byl tam obrovský tábor. Takový stepní Brusel, nebo alespoň Berlín. Bylo tam nejméně tisíc jurt a před každou byli přivázaní koně nebo zaparkované terénní auto. Pokrok nezastavíš…

Viděl jsem tu spoustu land roverů, UAZů a dokonce i jednu Škodu Ecotrapper s náhonem na všechna čtyři kola a předělávkou na dřevoplyn. Zejména ten přívěsný vozík plný sušeného kravského trusu byl úchvatný.

„Kde to jsme?“

Kalač, syn Nogruze, nový chán, jehož rozložitá postava mi zakrývala něco z panoramatického pohledu na tábořiště, obsáhl rozpaženýma rukama vše kolem a pronesl: „Toto jsou pastviny Temných přízraků.“

Asi místní konečně zaregistrovali náš příchod, protože najednou se z jurt začal hrnout dav skřetů ve směsi zbrojí, neprůstřelných vest, kožešin, hedvábných a brokátových kaftanů a třípruhých teplákovek. V jejich čele kráčeli dva šedosrstí stařešinové, jejichž tlamy už neměly jediný zub. Na krcích jim ale visely zlaté řetězy, za které by si našinec mohl pořídit nejen nové zuby, ale i dům, auto a manželku anebo díru do ledvin.

Podle úcty, kterou jim ostatní prokazovali, a stupně jejich zchátralosti to buď byli penzionovaní kněží, nebo členové Rady hodně starších. Podstatné ale bylo, že jeden k nám přinášel zlatem vyšívaný kaftan a druhý krvavě rudé boty.

Když se před námi zastavili, hluboce se před Kalačem uklonili a pak ho za pomoci tuctu mladých skřetek navlékli do přinesených propriet.

Hned poté se všichni přihlížející skřeti zhroutili do klekolehu.

Bylo jasné, že šlo o levnější verzi korunovačních klenotů…

Právě intronizovaný chán na nás pohlédl a pronesl ke svým lidem něco v hrdelní řeči. Bylo to krátké, ale evidentně to stačilo. Nikdo nás nechtěl ani zabít, ani sníst.

„Vítejte na pastvinách Hordy,“ pronesl k nám pak oficiálním hlasem, lehce ušišlanou němčinou. „Jste mými hosty. Váženými hosty a dostane se vám vody i stínu jurty. Pak si dáme kumys nebo něco modernějšího s pěti hvězdičkami a v noci vás naše mladé dívky zahřejí pod přikrývkami.“

Raději jsem se nesnažil zjistit výraz v Kyřině tváři.

Kalač si ho ale evidentně všimnul, protože s rozpačitým mumláním dodal: „Ti, co to budou chtít jinak, mohou samozřejmě potěšit velkého chána.“

„Jako třetí?“ zamumlala Kyra uštěpačně.

Kalač se diplomaticky rozhodl nereagovat a místo toho nás raději zavedl do prostorné jurty, v jejímž středu hořel příjemný oheň. Na háku, který byl nad ním, visel otlučený čajník s bublající vodou, jež ke komínovému otvoru na střeše jurty vysílal sloupec páry.

„Dáme si čaj,“ pronesl Kalač vědoucně. „A k tomu i něco ostřejšího. Mám v hubě jako v polepšovně,“ dodal ještě, když si byl jist, že nás neposlouchá žádný z jeho nohsledů, které gardisté zadrželi před vchodem.

Počkal jsem, až se posadí na hromadu kožešin. Pak jsem si našel široký polštář lemovaný třásněmi a zhroutil se na něj s úlevným povzdechem.

Kyra zůstala stát a nedůvěřivě si chána prohlížela. Ten jenom mávl rukou. „Sedej, holka, máme toho za sebou dost na to, abychom na pár hodin mohli upustit páru. Pak se sejde Rada náčelníků rodů, které sjednotil můj otec. Ti mě musí oficiálně přijmout za svého vládce. Je to ale naštěstí jen formalita – čtyři ze sedmi náčelníků jsou mí strýci a ti zbylí jsou v podstatě něco hodně podobného.“

Otec sice svoji smrt neplánoval, ale mé následnictví ano. Zřídil strýcům konta ve Švýcarsku a jejich synové slouží v mé gardě. Všichni zúčastnění ale vědí, že jsou to rukojmí. Taky proběhly i nějaké ty organizované výměny manželek a konkubín. Předpokládám, že se v rámci utužení rodových vazeb o něco rozroste i můj harém, ale já mám pro strach uděláno a navíc, což je skřetí specialita, s manželkou automaticky nezískám i tchýni, což situaci hodně zjednodušuje…“

Za pár okamžiků se už jurtou linula příjemná vůně čaje, do kterého jsme dostali kus cukru z rozdrcené homole a lžičku másla. Stříleli na mě, chtěli mě probodnout, useknout mi hlavu. Démonská děvka mi chtěla udělat i něco navíc. Čaj s trochou másla vypiju s otevřenýma očima…

„Co plánuješ?“ zeptal jsem se Kalače, vynechávaje přitom všechny jeho tituly.

„Kumys,“ odvětil s úšklebkem. „Čaj je fajn, ale má málo oktanů. Chci se ožrat na čest mého otce, jehož mrtvola neskončí na naší hranici, ale odnesou ji hrobaři, ti hnusní zásvětní mrchožrouti.“

Otcovy vzpomínky mi zprostředkovaly pohled na temné stínové postavičky, viditelné jen s krajním sebezapřením na okraji periferního vidění, jež se staraly o odklizení všech zemřelých bytostí z jiných vrstev Prolnutí.

„A až se ožereš?“

„Pak ošoustám, co se v harému mého otce pohne. Vynechám jen otcovu oficiální konkubínu. Rochni je až na dva špičáky bezzubá a já mám jiné priority než můj otec.“

„A pak?“ nenechal jsem se odradit. „Já musím zpátky do lidského světa. Do Pripjati.“

„Do Pripjati? Co tam? Nevážíš si života?“

„Měl bych se tam setkat s matkou a s někým, kdo ji chce zabít. A podle toho, jak dopadla předešlá schůzka, se nejspíš bude i bojovat.“

„Kdo s kým? Já se v těch lidských politických frakcích moc nevyznám.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Žádní lidé. Jen vlkodlaci a kozáci. Záporožci z Temné Síče.“

„Záporožci?“ pronesl Kalač a zamyšleně si promnul masivní bradu. „To zní zajímavě…“

„Jak moc zajímavě?“ zeptala se ho Kyra a posadila se vedle překvapeného Kalače, kterému jakoby mimoděk položila svoji štíhlou ebenovou ruku na stehno.

Chán chánů polknul tak hlasitě, až jsem se zakuckal a máslový čaj mi vystříkl nosem.

Večer se nachýlil a slunce se pomalu sklánělo k obzoru. Hubert Schneider pohlédl na muže ze své nové jednotky, kteří se v potu tváře snažili vylepšovat obranná postavení. Stálo ho hodně přesvědčování, aby Světlana Griškinová přikázala opustit řídké a nevyhovující zákopy na hranicích města a připravit se na obranu hlouběji ve staré a chátrající zástavbě. I když ty domy byly už celá desetiletí neobydlené, jejich betonové zdi byly pořád lepší než metr hluboký zákop s hliněnými předprsněmi. Nová postavení byla navíc mimo dosah pátravých očí kozáckých zvědů.“

Muži jeho jednotky… Znovu na ně zamyšleně pohlédl. Jeden vedle druhého samí vlkodlaci. Sice nyní neproměnění, ale pořád stejně nebezpeční. Nedokázal spočítat, kolik jejich soukmenovců ulovil ve jménu čistoty sjednocené Evropy a lidstva. Nyní velel dvěma stovkám stvoření, která ve školeních agentury kralovala v čele žebříčku nebezpečnosti. Někteří byli mladí, jiní v obou svých podobách šediví jako popel. Podle informací od Světlany původně patřili k různým smečkám, ale pro nadcházející boj se zapřisáhli odložit vzájemné rozmíšky a krevní msty.

Dostal k ruce kapitána, který ani náhodou nezapadal do kategorie tuctového chlápka. Asi nejnormálnější na něm bylo jméno. Říkal si Avram a odmítl sdělit cokoli ke svému příjmení. Prozradil jen, že než se stal vlkodlakem, býval staršinou v Rudé armádě. Při společné cigaretě se nechal obměkčit a doplnil svůj profesní životopis o sdělení, že se ještě coby hrdý příslušník 1. běloruského frontu jedné noci zapomněl v lese za táborem s mladou dívkou, která o sobě tvrdila, že je partyzánka. Teprve s kalhotami pod koleny mu došlo, že si ho chtěla dát k večeři při měsíčku. Nechtěl zabíhat do detailů, ale prý to nedopadlo tak úplně podle jejích představ.

Podle jeho vzhledu dostaly ale na frak i jeho vlastní představy – zbylo mu jen jedno sytě žluté, byť nepříjemně pronikavé oko a zbytky toho druhého zakrývala kožená páska. Jeho vyzáblou tvář pokrývalo několikadenní strniště a několikadesetileté vrásky, z nichž ani jediná nebyla od smíchu. Jeho vizáž doplňovaly tři velmi dlouhé a špatně zhojené jizvy, jež se mu táhly přes tvář až ke klíční kosti.

Avram neabsolvoval kadetku ani vojenské učiliště, ale jeho praktické životní zkušenosti hravě vyvážily několikaměsíční hypnostudium na kterékoliv unijní vojenské akademii. Okamžitě se zapojil do přeměny panelových domů v pevnosti a odmítl kopat jiné zákopy než spojovací. Když jiní propadali beznaději, on sehnal stovku jutových pytlů, které šly naplnit hlínou a dát do oken. Podvědomě věděl, kde do betonu vysekat střílny pro kulomety tak, aby se vzájemně kryly palbou.

Když byli fasovat zbraně, taková sláva už to nebyla. Kalašnikovy se sice dalo hnojit, ale s těžší ligou to už bylo horší. Pět lehkých kulometů RPK a tucet RPG, většinou prastarých sedmiček. Na jeho výslovnou žádost dostali ještě čtyři bedny granátů. Avramovi se nakonec ještě podařilo někde schrastit i dva oprýskané těžké kulomety DŠK ráže 12,7 mm. Spokojeně je poplácával, jako by šlo o zhmotnělou vzpomínku z mládí. Možná, že šlo…

Dostat je do pozic zabralo mnohem méně času, než k nim najít někoho, kdo je dokázal obsluhovat.

Když konečně vytvořili něco, co se tvářilo jako obranná linie, k Hubertovu překvapení místo dalších mužů a zbraní přišli téměř mléčně bílí, prastaře a seschle vyhlížející vlkodlaci, kteří už se ani neobtěžovali maskovat svoji nestvůrnou podstatu. I po proměně byla jejich síla a křepkost dávno pryč. Ruce měli jako hůlky. Bez svalů, s kůží svraštělou a pokrytou jaterními skvrnami, jež prosvítaly i přes řídkou a vypelichanou srst. Bezzubými mordami čenichali všude kolem, šourali se mezi postaveními a pronášeli při tom zpěvavé modlitby.

„Je to nutné?“ zeptal se Hubert tiše Avrama. „Zdržují nás od práce.“

Staršina zavrtěl hlavou. „Nezdržují. Přinášejí nám požehnání, které může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Pokud jsou Záporožci chytří, povolají i oni své nepřirozené služebníky. Můžeme narazit na pekelné psy, ghúly, strigy a s jejich vojskem potáhne i všelijaká další sběř – zombie, kolduni a dokonce i erestuni. Věř mi, že zejména ti poslední půjdou za kozáky jako hladové stíny.“

„Proti nim nám ale naše zbraně nebudou k ničemu,“ podotkl Hubert Schneider. „Kalašnikovy je nezastaví.“

Avram přikývl. „A právě proto tu jsou oni. Nic jiného nemáme, a buď to bude stačit, nebo tady zemřeme.“ Pak sáhl do kapsy pláště, vytáhl z ní pytlík s tabákem a s tichým pohvizdováním si začal ze čtverečku novinového papíru balit machorku.

„Víš, co je s ostatními z mého týmu?“ prolomil Hubert společné mlčení.

Prošedivělý vlkodlak vzhlédl od smotávané cigarety a volnou rukou máchl neurčitým směrem někam doleva. „Kowalski je se svými muži někde támhle. Počítám, že si budují obranná postavení na bulváru Družby národů. Trojka velení odmítl. Zmizel asi hodinu po našem odchodu na pozice.“

„On by nikdy neodešel,“ namítl Hubert zaraženě.

„To neříkám,“ odvětil Avram a smířlivě se pousmál. „Odnášel si dragunova, krabičku nábojů a za pasem měl kurevsky velkou sekeru. Mít ji takhle já, spadly by mi kalhoty…“ dodal s potměšilým úšklebkem a zapálil si pracně ubalenou cigaretu. Kouř z jeho výtvoru na moment zakryl veškerý výhled z okna, u něhož stáli.

„Žádné kouřové signály, kapitáne,“ odtušil Hubert Schneider, vyprostil z Avramových prstů jeho výtvor a sám z něj zhluboka potáhl.

Nebyly v něm žádné bylinky, žádná magie. Jen tabák. I tak mu přišel vhod.

„Tohle svinstvo by ve skleníku zabilo všechny mšice,“ odtušil, když s kašláním cigaretu vracel jejímu majiteli.

Ten se jen pousmál. „Máme to skoro hotový. Nechal bych to půlku chlapů dopilovat a zbytek by mohl kolem baráku osázet ty protipěchotní miny, co se mi podařilo vyměnit za nafasované lékárničky. Obojí bylo sice prošlé, ale u min mi to vadí míň…“

„Tahle je Chumi a tahle Rati,“ oznámil Kalač, když mi po západu slunce do jurty přivedl dvě dívky cudně klopící oči. Byly menší, černovlasé, v dlouhých kožených šatech zdobených výšivkami a korálky z Jablonexu. „Jsou to mladší dcery mých velitelů a velice rády se s tebou podělí o své teplo. Věř mi, že mají na těle místa, kde to hřeje, až se orosíš, a že jsou stepní noci obzvláště chladné…“

Jediný pohled mi napověděl, že na takhle hezké holky jsem v minulosti neměl ani postavení, ani plat. Teď mi je přivedl do stanu skřetí chán a nevypadalo to, že by jim vývoj událostí vadil.

Jasně, že to byly skřetky. Nejsem idiot, ale idiot nebyl ani Kalač, a tak obě měly na krku maskovací amulet, jenž z nich činil velice žádoucí lidské holky, nacházející se jen krok za pubertou, jak se říká, v rozpuku.

Nevěděl jsem, jak začít hovor s někým, kdo mi byl představen jen za účelem kopulace. Slova jsou prostě někdy docela zbytečná. Na druhou stranu, když se představím, nemůžu nic zkazit.

„Jsem Prokop,“ představil jsem se jim tedy a posunkem naznačil, že si mají přisednout. Udělaly to s úsměvem.

Mám rád kraje, kde ještě panují staré dobré obyčeje. Znáte to – nabídnout hostu chléb a sůl; šoupnout mu do postele dceru či manželku. To se hned jinak cestuje. Když jsem ty dvě dívčiny sledoval, trochu jsem zalitoval skomírajícího Klubu českých turistů. Byly by šance na oživení, byly…

„Hezkou noc a obtěžkej je obě. Čerstvých genů není nikdy dost…“ rozloučil se se mnou Kalač se spikleneckým úsměvem ve své široké zelené mordě.

„Tak, děvčata,“ začal jsem opatrně a vysloužil si tak jejich chichotání, „noc je ještě mladá. Co takhle nějakou společenskou hru? Navrhuji flašku.“

Podíval jsem se na vak s kumysem, zavěšený na jednom z obvodových sloupů, a sám ten návrh zamítnul. S tím se má oblíbená pubertální hra hrát nedala.

„Tak teda na fanty.“

„Fanty?“ zeptala se mě Chumi zvědavě.

„Dám vám úkol, a když ho nesplníte, odevzdáte mi část svého oblečení. Když ho splníte, odevzdám ho já vám.“

Podívaly se na sebe a usmály se.

Měl jsem být obezřetnější. Po pěti úkolech jsem na sobě měl jen slipy a pár ponožek. Ony na tom byly stejně, jako když přišly. Kromě toho si vzájemně daly francouzáka a udělaly pár dalších věcí, které bych od slušných holek ze stepi nikdy nečekal.

„Další úkol?“ zeptala se mě Rati, a když se nedočkala rychlé odpovědi, sáhla si ke stehnům, vyhrnula si šaty a po chvíli snažení si je přetáhla přes hlavu. Najednou byla přede mnou, jak ji Bůh a maskovací amulet stvořili.

Chumi ji následovala v odstupu jediné vteřiny. Pak odhodily šaty na podlahu a podívaly se na mě více než hladově.

„Fant!“ zachrčela Rati, přemožená vzrušením, a šla po mně.

V mžiku jsem byl na zádech a s Chaniným přispěním i bez svých posledních fantů. Škoda, právě mě napadly další úkoly…

Za chvíli mi to bylo jedno, obě holky se na mně střídaly jako dvě nadržené fretky.

Pak Chumi zakřičela. Něco nebylo v pořádku. Měla by křičet, to ano, ale ne takhle.

Otevřel jsem oči. Chumi už nebyla na mně, ale o dva metry dál, přiražená zády k jednomu z kůlů podpírajících strop jurty. Vyděšeně tam poulila oči a pokoušela se popadnout dech.

Rati byla ještě nadosah, ale třásla se strachy a dívala se na někoho, kdo byl kdesi za mojí hlavou. Tak jsem ji zaklonil a uviděl Kyru.

Věnovala dívkám zubatý úsměv plný nevyslovených hrozeb a ony s křikem vyběhly z jurty.

„Co… co…“ začal jsem, ale pak jsem ztratil řeč.

Kyra se nezdržovala něčím tak nepodstatným, jako je oblečení. Měla na sobě jen malou bederní roušku a i tu si dala stranou, když si nasedala.

„Smečka… drží… pospolu,“ vrčela na mě během dosedání a odsedání.

My chlapi to někdy máme s myšlením dost těžké. Zejména, když jde o klouzavý neuron, který nám dle potřeby bloudí tělem. Její slova možná měla smysl, ale v tuto chvíli to bylo jen házením hrachu proti hodně tlusté zdi…

Po druhé ropné krizi už v Evropě nebylo tolik čerpacích stanic jako před ní. Některé zavřely samy, jiné vyhořely po nájezdech palivachtivých řidičů, jež neuspokojil přídělový systém okořeněný výhodami privilegovaného občanství prvního stupně. Některé státy Unie na tom s palivem byly lépe než jiné, ale žádný na tom nebyl tak dobře jako Belgie. Brusel, výkladní skříň Unie, totiž nedostatek paliva nikdy nepocítil. V podstatě nepocítil ani nedostatek čehokoliv jiného. Byl na tom dokonce lépe než Berlín a Paříž.

Čerpací stanice na dvacátém kilometru dálnice A7 byla krátce po půlnoci jako po vymření. U automatu na syntekávu podřimovali dva řidiči eurotruckových souprav a mladičká prodavačka, na kterou vyšla noční směna, se místo sledování bezpečnostních kamer věnovala raději svému komunikátoru, díky němuž mohla nerušeně chatovat s vrstevníky.

Asi proto nezaregistrovala, když neoznačená limuzína Maybach 8.2 zajela mezi bílé parkovací linie na kraji odpočívadla. Řidič nevypnul motor, pouze světla, a parkovací místa přilehlá k budově čerpací stanice se okamžitě ponořila do temnoty, kterou nedokázala rozehnat ani úsporná žárovka označující vstup na pánská WC. Je ale spravedlivé dodat, že tuto schopnost od ní nikdo ani nečekal.

Řidič vytáhl z palubní desky přenosnou směrovou rušičku a namířil ji na bezpečnostní kameru snímající sjezd z dálnice.

Proto nikdo nikdy nezjistil, že za necelých deset minut na vedlejším parkovacím místě zastavil elektromobil z bruselské veřejné půjčovny, vypůjčený deset let mrtvým penzistou Pierrem Rollandem.

Řidič se nějakou chvíli ostražitě rozhlížel a teprve pak vystoupil. Jeho dlouhý kabát byl na panující počasí možná příliš teplý, ale svůj účel splnil – blýskavé odrazy světla od řady stužek a vyznamenání zakryl až na prchavé momenty velmi spolehlivě.

Zadní dveře limuzíny se otevřely a muž nastoupil.

„Hezký večer, generále,“ pronesl Albert Krupp a podal příchozímu ruku.

Ten ji po krátkém zaváhání přijal. „Jak pro koho, pane,“ odvětil. „Měl jsem jít na formální večeři se členy Evropského výboru pro obranu. Chtěli jsme probrat navýšení rozpočtu. Baltská flotila potřebuje nové raketové křižníky jako sůl.“

„Čekáte problémy?“ zeptal se ho Albert Krupp se zájmem.

Generál Eugen Rasmussen se ušklíbl. „Jde o peníze. S nimi se vždycky pojí problémy. Komisaři pro obranu končí funkční období a bude bojovat za své znovuzvolení. To znamená, že se chce prezentovat jako úspěšný šetřílek.

Ze členů výboru mám v kapse jen poslance Müllera. Jeho syn končí příští rok kadetku a rád by dostal kapitánské prýmky a velení na válečné lodi. Jsme dohodnutí, že by na jeden z těch křižníků nastoupil jako první důstojník a za rok či dva by byl jeho.“

„A ostatní členové výboru?“

„Dva Italové, jeden místní, dva Němci, Francouz. Ani jeden z nich nepovažuje armádu za nic jiného než za důvod pro pobírání příplatků k poslaneckému platu. Nehledají pro své děti klidný džob, nepotřebují je dostat na vysokou školu, prostě děs.“

„Mohl bych vám pomoci. Pomůžeme si vlastně navzájem a výsledkem bude, že vy dostanete nejen své křižníky, ale v nejbližších pár letech si vám ani nikdo nedovolí sáhnout na rozpočet. Jeho schvalování bude, jako když pod vánočním stromkem rozbalíte dárky.“

Generál Rasmussen zavrtěl hlavou. „Vaše dlouhé prsty nemohou být až tak dlouhé. A co byste za takovou službu požadoval? Armádu na váš povel? Pomoc při puči?“

Albert Krupp se rozchechtal. „Vy jste mě pobavil. Proč bych chtěl něco tak zbytečně okatého? Nejsem pučista. Mám jen rád přátele na správných místech. Politici přicházejí a zase odcházejí. Někdy mi připadají jako meteory. Jedni krátce zazáří, jiní jen shoří. Pár se jich během svého letu stihne napakovat, ale z hlediska obecného blaha nejsou naprosto k užitku. Proč si tedy předcházet někoho, jehož životnost se počítá na jedno volební období?“

„Tak o co jde?“

Albert Krupp zaťukal na pancéřované sklo, které je oddělovalo od řidiče. Servomotorky tlumeně zabzučely a sklo zajelo do mahagonového obložení kabiny. Řidič mu podal složku přetékající listinami a fotografiemi.

Albert Krupp ji podal generálovi. „Tady najdete všechno podstatné. Doporučuji zejména satelitní snímky z dnešního rána. Vím, že máte problém platit si přístup ke špionážním družicím. Neměli jste je privatizovat…“

Generál otevřel složku a zkusmo prošel její obsah. Notně pobledlý pak pohlédl na Kruppa. „Je to pravé?“

„Tak pravé, jak to jen může být,“ odvětil oslovený. „Také věnujte pozornost simulacím. Časem je shledáte překvapivě přesnými. Jistě vašim zpravodajcům neuniklo, že Lóže disponuje kvantovými počítači, které oficiálně ještě neexistují.“

Listování dokumenty na moment ustalo. Generál chvějícím se hlasem pronesl: „To by ale mohlo způsobit válku…“

Albert Krupp pokrčil rameny. „Mohlo, ale nemuselo. Musíte ovšem přijmout odpovídající kroky. Ne za týden, ne za měsíc, ale co nejdříve. Zítra už může být pozdě.“

Generál začal znovu zuřivě listovat předanými materiály a na jeho čele se přitom míhaly vrásky jako vlnobití.

„Takže nové geny nebudou, co?“ zahalekal Kalač, když nahlédl do jurty a zjistil, že sice ležím na hromadě kožešin, jak mě Pán Bůh stvořil a snažím se popadnout dech, ale vedle mě neleží jeho příbuzné, nýbrž Kyra. Přísahal bych – se špetkou ješitnosti –, že přitom předla jako spokojená kočka.

„Black and White v praxi,“ odtušil Kalač potměšile, poukazuje přitom na barevné rozdíly našich pokožek.

„To si měla dát zelenou?“ vrátil jsem mu to a spokojeně zaregistroval ublížený výraz v jeho široké a zubaté tváři.

„Dostala by to nejlepší! Otrokyně, pláště ze soboliny, stříbro. Ve dne by žila v hedvábí. A v noci? Eh,“ mávl rukou. „Tu bychom promilovali, jak nás Prozřetelnost stvořila. Dal bych jí syny. Nejsilnější a nejrychlejší…“

„Smečka drží pospolu,“ odvětila Kyra a ukázala na sebe a na mě. „My jsme smečka.“

Kalač jen přikývnul. „Myslel jsem si to.“

„Mo… moment,“ ozval jsem se pro změnu já a vyskočil z kožešin, jako bych dostal žihadlo. „Jaká smečka, do prdele? Copak jsem nějaký Bílý tesák, nebo Goro? Já nepatřím do žádné smečky, jasný?“

Kalač se podíval na Kyru a ona zase na něj. Oba se ušklíbli. Pak Kyra pokrčila rameny. „Naučí se. Ještě štěně,“ řekla pak shovívavě, jako by má slova nebyla víc než jen blábolení duševně nemocného člověka.

„Obleč se, Prokope Koutný, nic víc, nic míň, a pojď se mnou,“ pronesl nato Kalač. „Rada potvrdila mé nástupnictví. Chtějí s tebou hovořit. Můžeš se cítit poctěn – povolali i naši Vykladačku. Budeš ochoten podrobit se jejímu výkladu?“

„Co je zač ta vykladačka, ona vykládá karty či runy nebo tak něco?“

„Kdyby… Ona věští z krve a vnitřností, ale myslím si, že u tebe nebude zacházet do detailů.“

„Můžeš jí to zatrhnout?“

Přikývnul. „Jsem přece chán, ne?“ odvětil s úšklebkem.

Vzpomněl jsem si na dětství a stařičkou plazmovou televizi (tu už nepamatujete) vévodící obýváku, z níž na mě zíral bezradný prezident, snažící se všechny kolem přesvědčit, že Secesní válka je jen drobným nedorozuměním. Když na Hradním náměstí zaparkoval první leopard, ten směšný panák zmizel v hloubi některého z korekčních táborů a už se nikdy neobjevil. Tolik k všemocným vládcům.“

Ušklíbl jsem se.

Přesto jsem šel a Kyra se mě rozhodla doprovodit. Zase se snažila pronášet moudra o smečce, ale pro mě bylo hlavní, že nám dovolili nechat si pobočné zbraně. Nevadil jim ani můj meč, ani Kyřiny dýky.

Nedivil jsem se – každý skřet, kterého jsme míjeli, měl na sobě zbroj. Karacénovou, šupinovou nebo i plátovou. Asi podle finančních možností. A všichni měli šavle velikostně odpovídající lidskému obouručáku a k tomu spoustu střelných zbraní. Muškety, hákovnice, lehké kulomety, těžké kulomety. Dokonce i jeden rotační. Mně by se s ním rozhodně tahat nechtělo.

Jurta, do které jsme mířili, byla velká a ověšená více prapory než olympijský stadion. Před jejím vchodem stála čestná stráž. Skřeti ještě o hlavu větší než ostatní si mě měřili podezřívavými zraky a čekali na jediný můj špatný pohyb.

Nedočkali se ho. Nejsem Aragorn, abych se pustil do tak velké skřetí přesily. Místo toho jsem počkal, až odhrnou plachtu kryjící vstup, a pak pomalu nakráčel do jurty. Do nosu mě okamžitě udeřil silný pach kadidla a začalo mě štípat v očích. Pro slzy jsem najednou skoro neviděl. Když jsem ovládl dávivý reflex, pronesl jsem to jediné, co dle mého názoru mělo smysl: „Dobrý večer.“

Na můj pozdrav odpovědělo sedm skřetů, sedících v jurtě v půlkruhu po obou stranách nízkého ebenového trůnu. Skřetka stojící před nimi se pozdravem neobtěžovala.

„Posaď se,“ zaskřehotala na mě a já jí věnoval krátký pohled. Velmi krátký, protože šlo o seschlou a šedozelenou babiznu.

Její mozolnatá dlaň mě přiměla usednout na jeden z polštářů umístěných před radou. Začala mi nedočkavými prsty prohmatávat obličej, jak to dělají slepci. Nevynechala nic a nakonec se mi koukla i na zuby – jako bych byl chovný kus.

Pak mi přitiskla prst na krkavici a zkontrolovala tep. Spokojeně zamlaskala. „Vydrží to,“ oznámila starcům, a pak vytáhla z pouzdra u opasku malý zahnutý nožík. „Začneme?“

Kalač se posadil na trůn, pak se svrchu podíval na členy své rady. Nikdo neřekl ani slovo. Proto babici blahosklonně pokynul. „Ano.“

Podívala se na mě a já udělal tu blbost, že jsem její pohled opětoval. Najednou jsem se nedokázal pohnout. Pokusil jsem se ji odstrčit a postavit se. Nic z toho se mi nepodařilo. Vlastně jsem nedokázal ani pořádně pohnout hlavou.

„Nech toho,“ zavrčela čarodějnice a vyhrnula mi rukáv na pravém předloktí. Pak mi do něj zarazila ten svůj nožík až po střenku. Neřízla mě, normálně tu kudlu do mě zabodla, jako bych byl nějaký výzkumný objekt z biologického praktika.

„Kurva!!!!“ zaječel jsem, ale jediný, kdo zareagoval, byla Kyra. Pokusila se vrhnout na skřetku, ale v jediném zlomku vteřiny se v jurtě doslova zhmotnili čtyři chánovi gardisté a jejich těžké berdyše ji uzemnily na podlaze tak, že se zmohla sotva na víc než na sípání.

Skřetí babice vytrhla nůž z rány a jeho zahnutou čepel si vložila do úst. Pomalu a pečlivě ji olizovala a slastně přitom přivírala oči. Chřípí se jí chvělo a zrychleně přitom dýchala.

„Je silný,“ zachrčela pak hlasem, změněným vzrušením. „Je to Lovec. Má jeho geny, ale jeho matkou byla… vlkodlačka. Mocná. Velmi mocná. Takže je anomál. Spontánně iniciovaný. Silný pasivní magický potenciál. Neaktivní.“

Otevřela oči a podívala se na Kalače. „Určitě je to snivec, můj pane. Chrání svoji mysl, ale určitě to je v jeho hlavě.“

„Kalači… cháne…“ začal jsem, ale babice mi položila tlapu na ústa a naprosto dokonale mě umlčela.

Podíval se na mě a povzdechl si. „Drahý příteli. Je mi to líto, ale máš v hlavě něco, co chtějí nejen tví zákazníci…“

Hryznul jsem tu starobylou mrchu do dlaně, a když s klením povolila tlak, zakřičel jsem. „Jsem do prdele tvůj klient. Máme smlouvu!“

Kalač se pousmál. „Můj otec byl na smlouvy, já jsem spíš na činy. To, co máš v hlavě, zachrání můj lid. Trollové, elfové, jiné skřetí kmeny – ti všichni na nás tlačí. Rok za rokem s nimi bojujeme a rok za rokem vyklízíme pozice. Před sto lety nás byly stovky milionů. Teď nás jsou už jen miliony, a co bude za dalších sto let? Elfové nás vyhladí, a když to neudělají oni, udělají to trollové anebo vy, lidé. Musím svoji rasu zachránit, není v tom nic osobního, Prokope Koutný. Já ty artefakty prostě potřebuju.“

„Jdi do…“ začal jsem, ale babice mě opět umlčela. Pak odněkud vytáhla rezivou zubatou pilku a ukázala mi ji.

„Tímhle ti otevřu lebku, človíčku,“ zaskřehotala, „a pak z tvého mozku vytáhnu úplně všechno…“

Chtěl jsem ji znovu kousnout, ale tentokrát se nenechala nachytat a včas rukou uhnula do bezpečí. Hned vzápětí mi vrazila takovou, že mi zuby cvakly o sebe a pohltila mě černočerná a pěkně hustá tma.

Snil jsem.

V posledních okamžicích lidského života se prý člověku před očima odehraje celý život. Někdy jen jeho podstatné momenty. Mně se před nevidoucíma očima odehrála jen jediná scéna a nebyli v ní mí rodiče, ale jen umírající radní Deveraux. Svým způsobem jsem to považoval za nefér.

Místo záplavy pozitivních zážitků jsem se ocitl uprostřed betonovo-ocelové šedi vítkovických ruin a znovu kolem mě hvízdaly kulky a cloumaly mnou exploze granátů. Viděl jsem sám sebe ležet za hromadou suti. S rojnicí půlelfů sotva padesát metrů daleko. Deveraux byl jen kousek ode mě a právě se mě ten zkurvysyn pokusil vydírat.

Rychlý střih, změna scény a do Deverauxovy hlavy se noří ten ingot. Z náhle zmrtvělých prstů mu vypadává pistole.

Sleduji jako ve zpomaleném filmu, jak se mému já daří pistoli chytit. A jak jsem se kromě ní dotknul konečky prstů i jeho samotného. Znovu se mi vrátil ten křišťálově čistý vjem – jeho ruka byla teplá a suchá. Říká se, že takovou ruku mají rovní a slušní lidé. Pěkná kravina!

Bylo to, jako kdybych si sáhnul na horká kamna. Soustředil jsem se na ten pocit a náhle mě uchopil proud energie a strhl mě jako jarní bystřina. V jediném okamžiku jsem zmizel v sobě samém a hnal se vlastní nervovou sítí do mozku. Prolétal jsem synapsemi neuronů a rozsvěcel je jako reklamní poutače v Las Vegas v dobách jeho největší slávy.

„Je to opravdu on?“ ozval se náhle tichý hlas. Jeho pochybovačný tón se mi nelíbil.

„Ano,“ odvětil mu jiný, pro změnu skřípavý, jako když hrot dýky přejíždí po křišťálovém poháru.

„Deveraux je mrtvý. Annabell Lockwoodová taky. Byla to naše akce?“

„Proboha živého, ne!“ pronesl skřípavý hlas šokovaně.

„Takže to byla jejich akce,“ odvětil ten druhý zamyšleně. „Další z jejich pochybných kšeftů…“

„Tenhle byl ale poslední. Krucinál! …a co bude s tímhle? Víš, že došlo k přenosu?“

„Ano, pocítili jsme to všichni. Není pochyb o tom, že je to Adept.“

„Vždyť je to vlkodlak! To přece nejde…“

„Inu, Prolnutí mělo vždycky zvláštní smysl pro humor.“

„To určitě… Myslíš, že nás slyší?“

„Kdo, on? Těžko. Spíše mi vadí ta čarodějnice. Ty její šamanské hokuspokusy nám sice mohou vyřešit náš problém s nevhodným Adeptem, ale taky se jí může povést vytáhnout z jeho mozku to, co by neměla…“

„Jestli ho ta babice zabije, Reginhard nebude nadšený…“ pronesl skřípavý hlas zamyšleně.

„Bratr Reginhard je svatouškovský hajzl. Kašli na něj.“

„To taky budu – Rada nepotřebuje vlkodlačí míšence. Jen o tom musíme přesvědčit ostatní.“

„A pak že se na ničem neshodneme,“ odvětil druhý pobavený hlas. „Co kdybychom mu tedy zkusili udělat takový malý edém mozku? Jen maličký… na dálku…“

„Dělej, než se probere!“

: : :

Bolest mi vybuchla uprostřed hlavy a před očima se mi roztančily bílé kruhy. Pomalu se měnily v červené a pak rudé, až byly jako krev. Následně se mi do mozku zanořilo doběla rozžhavené kopí.

Křičel bych, ale v bezvědomí máte hodně omezené možnosti, jak se projevit.

Z posledních sil jsem se ovládl.

Edém mozku, napadlo mě v tu chvíli. Ti hajzlové mě chtějí jen tak odkráglovat.

Vztek dá lidem sílu i cíl. Já dostal obojí.

Nedostanou mě, blesklo mi hlavou. Soustředil jsem se a pokusil se proti tomu vpádu do mé mysli obrnit. Chtělo to ale něco víc, než se jen vymezit.

Mentální bariéra.

Ta dvě slova se mi náhle zhmotnila v hlavě. Odkud?

Zrcadlový efekt.

A to má být zase co?

Najednou moji mysl zaplavila vlna grafů, symbolů a ručně psaných poznámek. Texty v latině a hebrejštině se mi automaticky měnily v češtinu. Stejně jako Hochdeustch.

Překvapeně jsem zíral na ten roj dat. Co s tím?

Roj se ustálil v návod.

Najednou jsem to všechno pochopil. Zrcadlový efekt mi připadal jako přesně to pravé. Mentální útok nejenže odrazil, ale dokonce ho vyslal zpět k útočníkovi. Většinou s fatálním výsledkem.

Chtěli mě zabít? Chtěli. Tak co by chtěli.

Vycítil jsem vazbu, kterou mezi mnou a útočníkem vytvořil jeho zbabělý útok, sebral svoji mentální energii a poslal ji po ní v jediném prudkém zášlehu. Útočník měl šanci jedna ku třem, že včas rozpozná riziko a oddělí se ode mě mentální bariérou.

Stihne to? Nestihne?

Lámal jsem si tou otázkou hlavu přesně čtyři setiny vteřiny. Pak můj balíček s plnou parádou přistál v útočníkově klíně a… explodoval.

Do uší se mi zařízl skřípavý výkřik plný bolesti.

A pak ještě něco – ten druhý musel být pořád poblíž, protože okamžitě po zásahu vykřikl vyděšeně: „Ducký, proboha…“

Snil jsem.

Temnotu vystřídaly známé chuchvalce mlhy. Byl jsem v místě mimo prostor a čas. Mohl jsem jen odhadovat, kde je dole a kde nahoře. Vše halila šeď a pomalu se převalující kouř.

Tentokrát se z něj můj otec nevyloupnul. Místo toho se najednou objevil přímo proti mně. Připadalo mi dokonce, že se nade mnou sklání. To by ovšem znamenalo, že ležím. Ověřit si tuhle teorii bez hmotného těla ale šlo jen těžko.

Něco jsem musel provést špatně, protože se tvářil hodně nesouhlasně. No, možná spíše naštvaně.

„To tady budeš ležet a necháš tu babiznu, aby se ti hrabala v mozku?“ vyštěkl na mě a pak, aniž by čekal na odpověď, mi uštědřil pořádnou facku a pak ještě jednu.

„Jestli se neprobereš, zemřeš. Zabije tě ona, anebo ti dva zkurvysyni!“

Na moment se zarazil a podíval se mi do očí. „Tak už se kurva prober!“

Otevřel jsem oči a první, co jsem uviděl, byla skřetí babizna, jak ode mě celá bledozelená, s vytřeštěným zrakem, pomalu couvá. V třesoucí se ruce pořád ještě držela tu rezavou pilku a vypadala tak nějak nepatřičně.

Posadil jsem se a počkal, až se mi vrátí sluch. Teprve pak mi došlo, že křičí. A nebyla sama. Společně s ní si rvalo hlasivky i celé osazenstvo té zpropadené jurty.

Až na Kyru – ta se pro změnu smála jako šílená.

První se probral jeden z Kalačových gardistů. Vytrhl z pochvy šavli a šel s ní po mně. Na řemenu mu přitom křížem přes hruď visela stará dobrá MP 5. Inu, staromilec…

Nedal jsem mu šanci. Před očima se mi otevřela nabídka příruček bojového umění. Karate, muai-thai, silat, taekwondo, jiu jitsu. Jednu jsem otevřel a bylo to jako hypnostudium. Jenom tisíckrát rychlejší.

Ve zlomku vteřiny jsem pochopil, o čem je kung-fu.

Pak to pochopil i skřetí gardista. To už byl, jak se říká, na dosah. Dvěma údery jsem mu vyrazil z ruky šavli. Vlastně to jsem udělal tím prvním, zatímco druhým jsem mu tu ruku zlomil. A pak jsem mu zlomil ještě několik žeber, stehenní kost (tu nadvakrát) a nakonec jsem mu rozdrtil hrtan a průdušnici.

To vše za vteřinu a něco.

Zkusil to na mě i jeho kolega. V té rychlosti mu asi nedošlo, jak velkou chybu se právě rozhodl udělat. Měl v pracce něco jako zvětšenou pětačtyřicítku Colt M1911. Až na to, že její hlaveň mohla hravě konkurovat okapové rouře.

Nečekal jsem, až zmáčkne spoušť a já se rozprsknu po okolí. Místo toho jsem ho chytil za ruku, využil jeho vlastní energie, ukročil a nechal ho udělat elegantní přemet zakončený pádem na tvrdou zem. Pak mi už nedělalo žádný problém obrat jeho otřesenou pravici o pistoli a tu ocelovou obludu mu vrazit do tlamy.

Stiskl jsem spoušť.

Gardista připravený o podstatnou část své mozkovny okamžitě ochabl jako velká, zelená a zakrvácená hadrová panenka. Podíval jsem se po osazenstvu stanu a pak na masivní rukojeť zbraně. Stará pětačtyřicítka měla zásobník na sedm nábojů.

V mysli se mi náhle otevřel stařičký manuál US Army. Zavřel jsem ho prostou myšlenkou. Nepotřebuji studovat kdejakou veteš. Místo toho jsem se spolehl na praktický výzkum.

Ječící členové rady se kolem mě míhali v záchvatu paniky, ale v nevelkém prostoru jurty to bylo jako střílet skřety v sudu.

Výstřel – tlustý skřet v kaftanu vyšívaném zlatem se zhroutil s dírou přesně uprostřed čela. Druhý výstřel – další skřet v honosném kabátci podšitém sobolinou se s chrčením pokoušel zastavit krev, jež mu tryskala z prostřeleného hrdla.

Nějaký skřet se mu pokusil pomoct. Třetí výstřel jeho snahy ukončil. Byla škoda, že jsem přitom musel udělat díru do jeho brnění. Byla to poctivá ruční práce, dobře pět století stará. Toledská škola. No, nic…

Čtvrtý výstřel, a další bohatě oblečený skřet ztratil hlavu. Bylo to horší, než krize středního věku.

Pátý hodnostář se pokusil podhrabat pod plachtou jurty. Byl už půlkou těla na svobodě, když jsem ho střelil do té druhé. Masivní kulka jím prošla nadél.

Šestý člen skřetí rady se na mě vrhl. Alespoň jeden, co měl bojovného ducha. Sedmý se nechal strhnout jeho příkladem. Bohužel když šli po mně, ocitli se na okamžik v přímce. Ve stejné, po které se vzápětí vydala šestá kulka ze skřetího megacoltu.

Pak jsem přistoupil ke zkoprnělému Kalačovi, který strnule seděl na svém trůně a bez hlesu na mě třeštil oči.

Nejprve jsem mu ještě horkou hlavní pistole zavřel překvapením otevřenou tlamou a pak mu ji přitiskl k čelu.

„Takže… kde jsme to skončili?“ zeptal jsem se Kalače hlasem, v němž by přátelskost hledal jen naprostý idiot. „Ach, ano. Že někdo je tu na smlouvy a někdo jiný na činy. Je tam ještě jedna kulka,“ oznámil jsem mu. „Sedmá. Ušetřil jsem ji pro tebe.“

„Pro… sím,“ zachrčel.

„Měli jsme dohodu.“

„Máme… pořád máme dohodu… prosím… Dám ti peníze… zlato… koně, dám ti, cokoliv budeš chtít!“ vykřikl nakonec s hlasem plným obav.

„Musím do Pripjati, ale nevěřím ti…“ Ukazováček na spoušti se mi zachvěl. Nedostatek hořčíku? Křeč? Chuť to konečně skončit?

„Zadrž!“ zaskřehotala v té chvíli skřetí babice a vrhla se před námi na kolena, vzpínajíc ke mně své vychrtlé paže. „Ušetři ho, nepoznali jsme tě. Odpusť nám, dostaneme tě tam, Adepte, přísahám!“

„Ty přísahej. Na Prolnutí!“ přikázal jsem Kalačovi.

„Pří… přísahám.“

Pistoli jsem si zastrčil za pas. „Další podraz bude tvůj poslední,“ upozornil jsem ho.

Přikývnul tak rychle, až jsem měl strach, že si zlomí čelist o vlastní hruď.

Podíval jsem se na babici. Vpíjel jsem se do jejích vyděšených očí, dokud neuhnula pohledem. „Proč mě nazýváš Adeptem?“ zeptal jsem se jí pak, a než stihla odpovědět, v hlavě se mi otevřela další kniha…

A do prdele, vytanulo mi na mysli hned poté, co jsem vstřebal obsah nejzajímavějších pasáží.

3. kapitola

Noc pomalu ustupovala jitru. Temné nebe nejprve přišlo o světlo hvězd, a pak ho začalo prosvětlovat slunce vycházející na horizontu. Do jeho příchodu na scénu však stále ještě zbývalo dost času, a tak si spící les ještě mohl ponechat svoji čerň a tajemství.

Ataman Kirponos pohlédl na tmavé siluety molodců, kteří se rozložili kolem skomírajících ohňů k neklidnému spánku.

Uběhlé noci se všichni zpíjeli. Kdo mohl, obcoval s jasyrem a ti ostatní se bili mezi sebou. Šavlemi, korbely anebo jen tak, čímkoliv, co jim přišlo pod ruku. Bylo to sice divoké, ale mrtvých bylo jen překvapivě málo.

Svítalo, což znamenalo, že molodce za pár okamžiků probudí jejich atamani. Nebudou se ptát, kdo odpočíval a kdo po hýření sotva stojí na nohou, a všechny budou šikovat k útoku.

Byla to divoká noc plná násilí a obav. A také očekávání. Nechtěl, aby se ti méně zkušení při pohledu na vlkodlaky sesypali. A tak jim přenechal těch pár zajatých proměněnců, jež si šetřil právě pro tento okamžik, ať se s nimi vypořádají. Použili jen to, co jejich otcové a dědové – oheň a stříbro. Nic víc potřeba nebylo – za půlhodinu skončil poslední z dvaceti zajatců na zemi v tratolišti vlastní krve a vnitřností. Mordu mu roztloukli na kaši palicí na dobíjení otroků. Všichni se smáli, když se přišlo na to, že ta starobylá zbraň má hřeby z čistého stříbra.

Pak mezi ty nováčky, opilé nalezeným sebevědomím, nechal přivalit tři barely s čistým špiritusem, který našli v jedné vsi ve stodole nějakého kulaka. Kdo chtěl, ředil si ho vodou, kdo nechtěl, neředil. Zakrátko byli ožralí všichni.

Usmál se, když si vzpomněl, jak ho naprosto stejně před lety vycvičil jeho první velitel.

Konečně se objevily první sluneční paprsky. Nemusel udělat vůbec nic. V ležení se začaly rozeznívat bubny a píšťaly.

Ze země se zvedly první mátožné postavy. Kozáci byli zvyklí bojovat i s tělem prosáklým alkoholem, ale měli k tomu i jiný, velmi dobrý důvod, protože akolyté Temných bohů procházeli táborem a kontrolovali každého, kdo nevstal. Někteří byli mrtví, jiným to nedovolila jejich zranění, jež utrpěli v nočních půtkách se svými druhy. Bylo mezi nimi ale i dost namol opilých, dokonce katatonických vlivem těžké otravy alkoholem.

Chlast je v pořádku, pokud molodec zná míru. Jinak je to dezerce, říkával jeho otec. Proto už na samém začátku téhle výpravy přikázal akolytům, aby srdce každého, kdo zmeškal nástup, obětovali Temným bohům. Žádný jiný příkaz jim nemohl působit větší radost…

„Bude snídaně?“ zeptal se ho Siemaszko, který se k němu pomalu dopotácel, zatímco zápolil s neposlušnou přezkou svého opasku. „Mám hlad jako prase.“

Kirponos zavrtěl hlavou. „Najdi si žrádlo ve městě. Tady už nic nedostaneš. Ani ty, ani já, ani nikdo jiný.“

„Kurvamať,“ ulevil si Siemaszko, z náprsní kapsy uniformy vytáhl pomačkaný balíček cigaret a jednu si vyklepl přímo do úst. Když si ji zapálil, loudavým krokem se vydal ke svým mužům.

„Palebná podpora vydrží sotva pět minut,“ pronesl ještě Kirponos do přítelových zad. „Máme málo munice na přehradnou palbu, tak jsem dal bateriím rozkaz, aby s každou salvou přenášely palbu hlouběji do města. Nikde se nezdržujte. V poledne chci pevně držet centrum města a do večera i zbytek.“

Ataman Siemaszko, aniž by se otočil, jen pokýval hlavou. „Dobrý plán baťku,“ zamumlal. „A ptal ses i vrykolasů, co oni na to?“

Ivan Sergejevič Petrenko se Záporožcem nenarodil, ale stal. Před válkou byl Petrohraďanem až do morku kostí a na svůj milovaný Piter nenechal dopustit, ale komu by se chtělo vracet do toho, co zbylo kolem širokého, radioaktivitou stále zářícího kráteru. Válka o Ukrajinu byla krátká, ale, slovy vojenských historiků, intenzivní. Unie a Federace si hned v úvodu vyměnily pár atomových pozdravů o síle několika stovek kilotun a vymazaly si navzájem z mapy několik měst. Pak už vedly válku mnohem konvenčněji. Bohužel ke škodě Ukrajiny, Běloruska a pobaltských zemí.

Když narukoval do federální armády, netušil, že je anomál, ale boje v běloruských bažinách byly tak děsivé, že se stejně jako spousta jiných spontánně inicioval.

Bylo to v prvním roce po válce, kdy se rozhodl vyrazit na Krym. Tehdy, naprosto nečekaně, dostal přes prostředníka kontakt na emisara Temného Záporoží a po krátkém rozhovoru se rozhodl v něm usadit. Moc jiných možností stejně neměl. Celý zbytek světa se potýkal s nezaměstnaností a o utečence z válkou postižených oblastí neměl nikdo zájem. V Záporoží místo toho jako bývalý kapitán dělostřelectva dostal bez řečí hodnost esaula, nárok na půdu a třicet rabů, kteří se mu o ni starali. Mohl si vybrat něco jiného? Ne, když viděl lidi umírající hlady a proudy uprchlíků táhnoucí zbídačenou Evropou bez střechy nad hlavou a bez naděje na její nalezení. První tisíce ještě Unie i Federace přijaly. Charitativní organizace se praly o to, která se bude více bít v prsa. Skončilo to ale rychleji, než kdokoliv čekal. Nejprve byl přerušen přísun peněz, a pak i zájem o řešení cizinecké otázky. Cizinci byli od slova cizí…

Další kolony uprchlíků už narazily na vojenské zátarasy. Po letech se zátarasy proměnily v betonové zdi a vojáky nahradily plně automatické kulomety, kanóny a raketomety. Nikdo nevěděl, kam všichni ti uprchlíci zmizeli, ale hodně lidí to tušilo. Mlčeli o tom ale všichni…

Jeho se však podobné problémy netýkaly. Dělal svoji starou práci a za to získal domov a dokonce i dost jídla a píce na to, aby si mohl založit rodinu a postavit malý statek. Ostatní neřešil.

Jenomže po všech těch letech si ho znovu našla válka, a tak z jeho statku nezbylo víc než pár lopat popela. Nikoho ale vinit nemohl – udělal to sám, protože věřil, že po téhle válce bude mít dost peněz, aby si kdekoliv jinde postavil další dvůr, tentokrát ale mnohem větší.

Nyní díky svému technickému vzdělání velel dvěma bateriím samohybných děl, která se před lety podařilo koupit od překupníků. Možná, že patřily Federaci, nebo si je kdysi koupili mudžíci, kterým je zabavily unijní jednotky snažící se v Afghu o pacifikaci nepacifikovatelného. Hlavní bylo, že fungovaly a byly ve stavu zhola neodpovídajícímu jejich skutečnému stáří. Na jejich funkčnosti si totiž esaul Petrenko zakládal jako na máločem jiném.

Původní samohybné dělo 2S19 mělo houfnici ráže 152 mm a bylo sestrojeno na podvozku tanku T-80. To mu umožňovalo snadno získávat náhradní díly z federálních skladů. Záporožci ale na strojích provedli řadu úprav, které se projevily na jejich bojové hodnotě jen tím, že se v přítomnosti magie neporouchávaly tak často. A když se pokazily, atamani poslali své spolehlivé lidi za intendanty federální armády, aby zjednali nápravu.

Pak už to mělo standardní průběh, protože výstrojní důstojníci pořád chtěli kaviár, zlato, sibiřské diamanty, středověké ikony a ti méně vybíraví dokonce i Nové rubly.

Podíval se na hodinky, jejichž displej podsvětlovalo tlumené, matně zelené světlo. Za poslední hodinu to udělal snad už po tisící. Tolik očekávaný moment byl konečně na dosah – zbývalo posledních pět vteřin.

Pět… čtyři… tři… dva… jedna… odpočítával si v duchu.

„Davaj!“ pronesl pak do mikrofonu vestavěného do velitelské kukly – látkového, cupaninou vycpaného monstra starého nejméně padesát let.

Z hlavní samohybných děl k nebi vyšlehly dlouhé a přejasné plamenné jazyky. Souzvuk čtyř výstřelů se prohnal do té doby tichou krajinou, jako by se otřásla sama nebesa.

Trvalo mu hodně dlouho, než obsluhy vycvičil tak, aby se z nich stal dokonale fungující organismus, ale nyní, v okamžiku lámání chleba, mohl být na své mužstvo hrdý.

Další salva následovala za tou první po méně než deseti vteřinách. To dokazovalo jeho velitelské kvality – všichni konečně dokázali dočíst manuál k obsluze automatického nabíjecího systému až do konce.

Zavěšený pažemi o okraje velitelského průlezu si odplivl a sledoval, jak jeho plivanec míří obloukem, nikoli nepodobným balistické křivce, k zemi.

S touhle rychlostí by vystříleli zásoby munice za méně než šest minut, ale to se nestane. Ať se snažil sebevíce, samohybky měly jen něco přes polovinu předepsané munice a až ji vystřílejí, budou se muset přesunout do záložních postavení a čekat, až si k nim najdou cestu zásobovací gruzaviky. Mohl jen doufat, že až se tak stane, najde na jejich korbách munici…

Nad hlavou mu s hlasitým hvízdáním přelétla další salva granátů a okraj města znovu zmizel v ohnivých explozích. Kostra jednoho ze zchátralých panelových domů dostala přímý zásah a složila se do sebe, jako by byla z karet a nikoliv z tunových panelových bloků.

Ve skrytu duše, byť pochyboval, že ji ještě má, byl rád, že si vybral pozici před první obrannou linií, chráněnou řídkým minovým polem, jež se vlkodlaci snažili ve chvatu položit.

Přitiskl tvář k chladné lícnici a pohlédl do noktovizoru. Nazelenalé světlo proměnilo krajinu v přízračnou zemi plnou duchů. Viděl je mezi tmavými siluetami stromů: zářící postavy, které v něm stejnou měrou vzbuzovaly strach i nadšení. Kdysi si zabíjení ošklivil, nyní v něm vyvolávalo jen mírné mrazení v zádech. Jen doufal, že nejde o vzrušení…

Stejné, jaké zažíval při sledování hororu.

Zarazil se. Zase jedna vzpomínka – pod oknem v obývacím pokoji měl uvolněné parkety z pseudodřeva, pod kterými ukrýval svoji sbírku. Měl tam holodisky s filmy, které byly na indexu pro překročení meze snesitelného násilí, pro vulgarismy nebo explicitní sexuální scény. A zřejmě proto také byly stotisíckrát ojeté téměř dohladka.

Měl tam ale i knihy. Ohmataný polorozpadlý výtisk s obálkou tak sežvýkanou, že jméno autora mohl jen hádat. V každém případě se o tom „…ulhánkovi“ mezi lidmi moc nemluvilo. Upíři, lovci – kdysi mu to téma připadalo zajímavé. Dokud se mu nestalo denním chlebem.

Chloubou jeho sbírky však byla kniha o vědci, který cestoval do druhohor a lovil dinosaury. Co slyšel od fanoušků, jejího autora pustili z korekce po více než deseti letech. Jenže korekce ke korekci nevedla – vydal další knihu, a tak jako nepoučitelný opět zmizel v převýchovném táboře.

Zamrkal, aby zaostřil zrak, a pak znovu pohlédl do elektronikou vylepšeného puškohledu.

Zaklel a vypnul funkci nočního vidění. Bude lepší spolehnout se na vlastní oči. Ušklíbl se, protože nebyly tak úplně jeho. Šlo o implantáty nejnovější generace s tolika vylepšenými funkcemi, že je komerční zákazníci neuvidí na trhu ještě několik desítek let. On ale za vlastní považoval všechna svá voperovaná a bolestí posvěcená vylepšení.

Znovu záměrným křížem prošel celou oblast porostlou nízkými náletovými stromy a křovinami.

Cílů se mu nabízelo habaděj, bylo mu ale líto odhalit svoji pozici pro ledaskoho. Přemýšlel, na co se vlastně dívá. Mohlo to být depo, možná mobilní opravna. Nebyl si jistý. Viděl ale řadu připravených, pracně vyhloubených stání a tucet kozáků, kteří k nim kouleli objemné barely označené symboly varujícími před manipulací s otevřeným ohněm.

Spokojeně se ušklíbl. Takové symboly jsou radostí pro každého záškodníka.

Ze zamyšlení ho vytrhlo hlasité burácení motorů. Pak se na rozmlácené a podemleté asfaltce, hadovitě obtáčející jeho pozici, objevila samohybná děla. Jejich široké pásy vířily jemný prach pokrývající kraj silnice, zatímco hlučné a neekologické dieselové motory chrlily do vzduchu oblaka hustého a čpavého dýmu.

Stroje jeden po druhém zajížděly do připravených okopů a skrývaly se za předprsně ze sypané hlíny. Jejich motory ztichly téměř v jeden okamžik.

Chvíli se nic nedělo. Pak se ale zvedl poklop na prvním stroji a z něj se začal soukat muž ve skvrnité a záplatované blůze s černou polstrovanou látkovou helmou, ze které vedly do útrob stroje tlusté kabely. Jakmile se ocitl na zemi, okamžitě začal okolostojícím kozákům udílet rozkazy.

Ani na okamžik nepochyboval, že má před sebou velitele.

Přitiskl k líci prořezávanou pažbu dragunova a zachytil muže v nitkovém kříži optického zaměřovače. Ve čtyřnásobném zvětšení mohl snadno poznat barvu jeho očí. Byly modré, ne zelené…

Stiskl spoušť a myoposilovače v jeho pažích zachytily kopnutí zbraně při výstřelu, takže ho skoro necítil.

Byl v pokušení vysypat zbytek zásobníku do kozáků zmateně pobíhajících kolem vozidel, ale vzpomněl si na hypnovýcvik a radu virtuinstruktora, aby dalšími výstřely neprozrazoval svoji pozici. Opak by mohl být poslední chybou v jeho životě, protože by se pak už nemusel bezpečně stáhnout.

Ušklíbl se. On se ale přece nechce nikam stahovat…

Znovu si prošel kozácké pozice a jeho posílený zrak odhalil ty, kteří se snažili mezi muži obnovit pořádek.

Prvnímu ustřelil kus hlavy i s jeho dlouhým pramenem vlasů.

Druhý se snažil zahnat párek kozáků za pytle s pískem, jimiž bylo obloženo improvizované kulometné hnízdo. Snad by ho i poslechli, ale v jediném krátkém okamžiku celou trojici srazil k zemi rychlým trojvýstřelem.

Pan Trojka se neubránil úsměvu. Pak si uvědomil, že se naposledy usmál, když…

Před očima se mu objevila její tvář. Manželka… Prázdný pojem, ke kterému dokázal přiřadit jen tu tvář. Usmívala se na něj a pak ho pohladila po nahém rameni.

Další vzpomínka mu tu samou tvář promítla z jiného úhlu. Ve tmě z ní viděl, jen kolik mu tehdy dovolily jeho nedokonalé lidské oči. Tentokrát byla změněna prožívanou vášní a přicházejícím orgasmem. Byla větší a zase menší, jak se k ní přibližoval a zase oddaloval. Pak se mu zatmělo před očima a obraz zmizel.

Zbyl mu po něm jen sladkobolný pocit ve slabinách. A jméno, které už skoro zapomněl – Lumír Poklasný. Pak si uvědomil, že to je jediné jméno, které si pamatuje. Měl sice manželku a dceru, ale jejich jména si vybavit nedokázal.

Ještě nikdy v sobě necítil tolik vzteku jako nyní.

Rozhodl se rychle – nebude se stahovat. Ne tady a ne teď a rozhodně už nebude nikoho střílet ze zálohy.

Pomalu vstal a očistil si kolena, na něž se mu přilepily kousky trávy a uschlých větviček. Opustil úkryt, ve kterém nechal ležet dragunova. Místo něj nyní v pravici třímal sekeru.

Jak primitivní… leč jak účinné, vytanula mu v mysli nějaká holofilmová hláška.

Už v táboře vlkodlaků přemýšlel, jak by se mu s ní asi bojovalo. Jeho hypnovýcvik zahrnoval i boj chladnými zbraněmi, ale teorie a praxe jsou jen zřídkakdy to samé. Nezbude mu nic jiného, než to vyzkoušet. Zkusmo sekeru několikrát promáchl vzduchem.

Pak si ho všiml první Záporožec.

: : :

Dělostřelecká palba bila do sousedních domů jako trhavinou naplněný perlík. Vzduch byl plný kouře, čpavého korditu a prachu z drceného a trhaného betonu. Země se pod dopady granátů třásla a exploze ohlušovaly každého, i ty, co si ruce tiskli k bolestí trpícím uším.

Panelový dům, se kterým se dělili o dvorek, se náhle za ohlušujícího rachotu složil do sebe. Několikametrové desky se do sebe zaklesly jako obří karty, drtíc pod sebou zubem času rozhlodané zbytky vybavení dávno opuštěných bytů.

Hubert Schneider ve chvíli, kdy k němu dorazily chuchvalce dusivého cementového prachu, instinktivně zatajil dech a pak si přes ústa přehrnul špinavý a vlastním dechem navlhlý šátek.

Tak rád by zavřel unavené a krví podlité oči, ale nechtěl ani na moment ztratit přehled o svěřeném úseku.

Kozáckého dělostřelectva nebylo sice moc, ale i tak ho překvapilo, že vůbec nějaké mají. Zatím se věnovalo okraji města, které přeorávalo s rychlostí blesku. Svým způsobem to bylo štěstí, ale sám dobře věděl, že něco tak nejistého nemůže vydržet dlouho.

„Zkurvené čekání,“ odtušil Avram skrývající v dlani čpavě dýmící machorku. „Po všech těch letech si na to pořád nezvyknu.“

I přes pronesené vypadal staršina jako ztělesnění klidu. Žádný z jeho mužů by na něm nepoznal sebemenší stopu emocí. I když jeden z dělostřeleckých granátů explodoval jen patnáct metrů od nich a všem razance výbuchu na dlouhé vteřiny vyrazila dech, on se hned poté postavil, čepicí ze sebe oprášil nános cementového prachu a šel si od nejvzdálenějšího vojáka vyžádat trochu tabáku na cigaretu. Schválně, jako by čekal, že ho všichni sledují, šel co nejpomaleji a ještě si u toho švihácky pohvizdoval. Musely vybuchnout ještě další tři granáty, než se zase svalil na své místo.

„To nejhorší nás teprve čeká,“ pronesl Hubert Schneider tiše. „Brzy přenesou palbu. Začne to padat na nás a pak… si pro nás přijdou…“

„Řeknu chlapům, ať se drží při zemi. Poslal bych je do sklepa, ale kdybychom to schytali naplno, nikdo by nás odtamtud nedostal. Lepší, když to budou mít odbyté rychle…“

V tu chvíli se svět kolem nich otřásl v několikanásobné detonaci. Země se jim pod nohama zakymácela a vše utonulo v oslnivém jasu. Ten vzápětí vystřídaly chuchvalce čpavého dýmu a záplava zvířeného prachu.

„Kurva!“ zavrčel Avram. „Schytali jsme to!“

„Nikdo ani hnout!“ zařval Hubert z plných plic. „Držte pozice!“

Tlaková vlna další salvy jimi smýkla, jako by nic nevážili. Několik vlkodlaků si zpřeráželo kosti nárazem o zdi a sloupy a teď vylo bolestí.

Kolik ještě, běželo jim všem hlavou, když si tiskli ruce k uším a kryli se za každým trochu větším kusem armovaného betonu. Nemohli vstát, nemohli se pohnout. Dokonce nemohli ani jen hmátnout k vlastnímu opasku pro čutoru a svlažit si okoralé a prachem vysušené rty. Jen se krčili při zemi, snažili se zavrtat do betonové podlahy, být menší, neviditelní, zatímco kolem nich bouřilo samo peklo a trosky létaly rychlostí projektilů. Žár explozí jim spaloval plíce a samy exploze otřásaly nejen jejich těly, ale i prazákladní touhou přežít.

Pak to najednou skončilo.

Hubert Schneider se pomalu, otřeseně postavil na nohy a pak, po chvíli otupělého uvažování, zvedl ze země i svoji zbraň. Vše kolem bylo pokryto jemným prachem, i zbraň. Zamyšleně se ji pokusil otřít. Bylo to zbytečné. Nakonec toho nechal a raději se začal oplácávat v typickém kuřáckém gestu. Nic ale nenašel.

„Já… já…“

„Tady, veliteli,“ ozval se v tu chvíli staršina Avram a podal mu otlučenou tabatěrku. Nacvičeným pohybem ji otevřel a dal mu na výběr z trojice tlustých machorek. Byly ubalené z novinového papíru. Na jedné bylo torzo článku o blížícím se úspěchu bilaterálních jednání Unie a Federace, z druhé se dal vytušit náborový leták pro vstup do armády. Na třetí byl inzerát na prodej zánovní motorky.

Politiky měl plné zuby a armády také. Tak si vybral motorku a nechal si ji od staršiny připálit.

„Teď si pro nás přijdou,“ odtušil, když vyfukoval kouř ke stropu.

Avram si povzdechl. „Vot čort. Nu što… Přišli jsme o dva kulomety a máme dva mrtvé a šestnáct raněných. Polovina spojovacích zákopů je fuč. Ta dělostřelba je úplně rozorala. Jestli k nám pošlou posily, pod palbou z nich nezbude ani živáček.“

Tentokrát zavrtěl hlavou Hubert Schneider. „Nevěř všemu, co se povídá. Žádné posily nebudou.“

„Takže se stáhneme?“

Hubert zavrtěl hlavou. „Zůstaneme tady. Jak jsi řekl, zákopy jsou pryč. Pod palbou by z nás nezbyl ani živáček.“

„Takže budeme bránit tenhle dům. No, myslel jsem, že už to nebudu muset zažít podruhé.“ Avram si povzdechl. Když zjistil, že mu Hubert Schneider věnuje nechápavý pohled, pokračoval: „Byl jsem s generálem Čujkovem ve Stalingradu. Šedesátá druhá armáda…“

„Jestli tě to uklidní,“ pronesl Hubert, „můj praděda byl taky u Stalingradu.“

„Taky s Čujkovem?“

„Ne, s Paulusem.“

Náhle se mezi domy rozezněly bubny. Nejprve jich slyšeli desítky, pak stovky. Z jejich dunění byla cítit netrpělivost, očekávání a touha. Údery přicházely rytmicky jeden za druhým, v přesných intervalech, jako by šlo o kroky nějakého gigantického monstra.

„Přicházejí!“ zakřičel Hubert Schneider. „Nestřílet! Opakuji, nestřílet, dokud neřeknu!“

Obzor byl díky sousedním domům a navazující hradbě lesa nepříjemně blízko. Když se mezi stromy začali objevovat první kozáci, nebyli dál než na dvě stě metrů.

„Tak je to tady, pánové. Víte, co máte dělat. Nechte je přijít blíž,“ pronesl k ostatním Hubert Schneider. „Nečekáte, až uvidíte bělmo jejich očí. Čekáte, až ucítíte smrad z jejich podpaží!“

Hluk bubnů dokázal na moment zakrýt hluk dieselových motorů, ale pak se za kozáky objevila čtveřice tanků doprovázená šesti transportéry, které zastavily jen na tak dlouho, aby ze svých útrob dokázaly vyvrhnout družstva samopalníků.

Poznal v nich BMP 2 a BTR 80 a ty tanky po chvíli usilovného přemýšlení určil také. Byly to obstarožní T-72, omlácené, se stopami po kdysi instalovaném aktivním pancíři a s úpravami pohonné jednotky, jež proběhly u všech armád světa v důsledku druhé ropné krize. I přes svůj věk byla ta monstra stále působivě mohutná a jejich prostředky téměř nezranitelné.

Pohled na ně mu otevřel některá temná místa v mysli. Místa, na která by si nejraději až do posledních okamžiků svého života nevzpomněl. Byly okamžiky, na něž byl hrdý. Jinými se nepyšnil ani náhodou.

Jeho vzpomínka na poslední setkání s těmito stroji patřila právě k takovým. Bylo to v samém závěru potlačování Secese visegrádských států. Policejní akce, vybavil si s hořkostí, jak se to posléze pojmenovalo. Ve skutečnosti to ale byla válka, navíc už po pár týdnech vyhraná. Jen to někteří ještě odmítali vzít na vědomí.

Prvními byli jeho vlastní velitelé a druhými osádky polských T-72 Twardy, které za cenu vlastního zničení kryly ústup zbytku polských vojsk do podhůří Beskyd. Šlo o zbytečné gesto, protože je nakonec všechny – jak ty tanky, tak i jejich ustupující druhy – zmasakrovaly německé a britské Eurofightery.

Na některé věci se nedá zapomenout. Zejména, když ta letadla pomáhal navádět…

Otřásl se.

„Erpégéčka!“ zaječel na vlkodlaky, kteří se k tomu úkolu, k jeho překvapení, přihlásili dobrovolně. Bylo jich šest, stejně jako raketometů, a jejich šance na přežití se rovnala sotva něčemu vyššímu než jedné velké nule. Oni to ale nemuseli přežít – jejich jediným úkolem bylo zničit své cíle. Souhlasili, že budou použiti stejně jednorázově jako jejich raketomety.

Když se kolem něj vytvořil půlkruh ze šesti zasmušilých, vlasatých a do vaťáků navlečených vlkodlaků, vyzbrojených kromě raketometů jen pistolemi, pronesl: „Pamatujte, co jsem vám říkal. Kašlete na pěchotu. Jste tu kvůli tankům. Neútočte dříve, než přibijeme pěšáky k zemi a tanky projedou kolem vás. Bijte je do pásů nebo zezadu. Čelní pancíř mají příliš silný a vy máte jen jeden pokus. Jasné?“

Přikývli, a v následujícím okamžiku se prostě rozplynuli v prostoru.

Zamrkal. Pohled na vstup do hlubších vrstev Prolnutí byl pro něj i po všech těch letech pořád neskutečný.

Pak kývl na ostatní. „Nikdo nezahájí palbu dříve, než se Záporožci dostanou do proluk mezi domy. Kdo prozradí naši pozici, toho osobně zastřelím. Sektory A a B pokryjí těžké kulomety s podporou prvního a druhého družstva. Třetí družstvo má na starost sektor C. Čtvrté družstvo je taktická záloha a kryje nám týl pro případ obchvatu. Jestli nás obejdou, pak jsou vaší starostí sektory D a E. Do té doby se postaráte o každého, kdo nám bez pozvání pronikne do baráku.“

Odpovědí mu bylo několikeré ledabylé zasalutování. Těch několik, kteří měli válečné zkušenosti, se nepřestávalo tvářit skepticky.

Nedivil se jim.

„Tohle bys měl vidět, kamandir,“ pronesl po chvíli Avram tak tiše, jak to jen šlo.

Uslyšel v jeho hlase něco, z čeho mu přeběhl mráz po zádech. Pomalu, jako by nic, se k němu přiloudal a vyhlédl mezerou mezi pytli s pískem.

Mezi oddíly kozáků se míhaly šedivé, mihotavé stíny. Při pohledu na ně se mu na moment zatočila hlava a zmocnila se ho nevolnost.

„Do prdele,“ bylo jediné, na co se zmohl. „Doufám, že ti vaši šamani odvedli poctivou práci.“

„To brzo zjistíme,“ odtušil Avram klidně.

Jsem od přírody samotář a programově se vyhýbám větším shromážděním lidí. Vegetarián by řekl, že se vyhýbám masovým akcím. Vystát frontu na sociální dávky byl pro mě neskutečný problém. Ne proto, že ty dávky nestály za řeč, ale proto, že jsem je dostal až po čtyřhodinovém postávání ve frontě složené z podobně zkrachovalých jedinců. Nejhorší byly ty střídavé tlaky zepředu a zezadu. Už po hodině jsem se cítil jako bukvice o narozeninách…

Teď jsem měl v jurtě ebenově černou vyjku a kolem ní (myslím jurtu) tři stovky skřetů, kteří dorazili o východu slunce a od té doby tam stáli nehnutě a beze slova jako mlčenlivá, do oceli zakutá hradba.

Dívat se na ně mi připadalo zajímavé asi tak dvě minuty. Když se ani po těch dvou minutách neměli k odchodu ani k útoku na moji maličkost, zalezl jsem zpátky do jurty, kde po mně okamžitě skočila Kyra a dala mi další upocenou a udýchanou lekci o tom, jak má smečka držet při sobě. Nechal jsem ji dokončit přednášku a pak ji odvyprávět ještě jednou.

Když do jurty dorazil Kalač, slunce už stálo vysoko na nebi. Ve tváři mu ubylo na přátelskosti, ale zato byla zdravě zelená a bradavičnatá, jak se na chána skřetů sluší a patří. Zřejmě se rozhodl signalizovat, že mezi námi už nebudou stát žádné překážky.

Už jsem byl oblečený a Kyra taky, i když s tou její bederní rouškou a několika provázky, ze kterých by byl zoufalý i vynálezce bikin, nebyla o oblečení vlastně ani řeč.

„Adepte,“ oslovil mě a celou dobu se ostražitě vyhýbal mému pohledu – stařena mu asi vysvětlila, jak se věci mají.

Já taky nezahálel a trochu si o tom adeptství početl. Schopnost otevřít si v hlavě jakoukoliv knihu, která kdy byla na Zemi napsána a přečíst ji, ať už byla v jakémkoliv jazyce, jsem shledal užitečnou.

Jsem Adept – iniciovaný anomál se schopnostmi nezvoleného radního. Rada byl zvláštní orgán hlídající rovnováhu v Prolnutí – rovnováhu mezi světem vědy a světem magie – a její členové disponovali všelijakými a docela užitečnými schopnostmi. Většinou do ní byli povyšováni Knihovníci, Popravčí anebo schopní mágové, ale nebylo to pravidlem. Dočetl jsem se i o těch, kteří byli vyzdviženi z prostých lidí samotným Prolnutím. Jejich radování většinou netrvalo příliš dlouho – někdy je otrávili jejich kolegové nebo oponenti a jindy je dostali ti, kteří na rovnováhu nevěřili. Moc optimismu mi ty informace nedodaly…

Četl jsem si o jiných Adeptech a jejich schopnostech a děkoval Bohu, že mi dal v dětství průpravu zkoukáváním sci-fi filmů. Nahrávání informací přímo do mozku mi díky nim připadalo jednoduché jako facka. O schopnostech jiných Adeptů jsem ale četl se závistí. Proti nim bylo občasné počtení nějaké knížečky jen čajíčkem. Kdysi tu byli Adepti, kteří vynikali ve válečnických dovednostech. Měli v malíku každé bojové umění, strategii i taktiku. Stačilo, aby na kus klacku pověsili svoje trenky, a už se za nimi začala sbírat armáda.

Jiní vládli magií. Další excelovali ve vědách, i když alchymii by dnes za vědu považoval jen málokdo.

Možná na mě čeká ještě nějaká další, efektnější schopnost. Jenomže v magii tak úplně nevěřím a moje válečnické schopnosti jsou jedním slovem začátečnické. Těch pár lekcí ze mě žádného superbojovníka udělat nestihlo a jediné, v co jsem mohl doufat, byla praxe. Ta prý dělá mistry, když se toho ovšem dožijete…

Poflakovat se a číst přitom knížky mi ale šlo už od dětství…

„Ano?“ zareagoval jsem dotazem.

„Rada se usnesla. Porušil jsem smlouvu, a proto ti musím nyní pomoci. Jako Adept máš navíc právo žádat Hordu o pomoc. O příštím úplňku se sejdou kmeny Hordy, a když se před ně postavíš, vyslyší tvoji žádost. Přísahám na Prolnutí.“

„A ti tam venku?“

„Jsou tvoji. Ber je jako odškodné. Jako jasyr…“

„Moji?“

Přikývl. „Jsou to tvoji rabové. Pocházejí z mého kmene a přísahám, že tě budou poslouchat na slovo. Jejich velitelem je aga Toltyg, syn šesté manželky bratra mého otce. Půjdou, kam řekneš, a bojovat budou, s kým řekneš a kdy řekneš.“

„Víš, jak nás dostaneš do Pripjati?“

„Ano, zaplatil jsem trollům. Provedou tě podsvětím. Aktuálně je to nejbezpečnější způsob cestování. V podstatě nejbezpečnější…“ dodal ještě opatrně. „Dorazí zítra. Do té doby se můžeš seznámit se svými, ehm, skřety.“

Sotva se za ním zavřel kožešinový průlez do jurty, Kyra na mě upřela tázavý pohled.

No jasně, smečka…

4. kapitola

Považoval za nespravedlivé, že ho ten úder opět přivedl k vědomí. Rufus Zegneris se sípavě nadechl a pak se dávivě rozkašlal. Tělo pověšené za zápěstí měl v jednom ohni. Možná i měl, ale přes oteklé a krví podlité oči to nemohl vidět.

Pokusil se vyplivnout ten divný chuchvalec, který mu ucpával ústa. S překvapením zjistil, že jde o zub. Jazykem objel nejprve horní a pak i dolní řadu a zjistil, že nemohl být jediný. Z předních zubů mu v ústech zbyly jen trosky čnící z opuchlých dásní.

Další úder obuškem jako by jeho myšlenky potvrzoval. Prudce jím smýknul dopředu a zase zpátky. Smyčky provazu se mu opět zařízly do zápěstí. Další úder mučitel směřoval na žebra. Jejich praskot mu v uších zněl jako výstřely.

Chtěl křičet, ale přes rozhryzaná a zkrvavělá ústa mu unikl jen dlouhý sten. Už nedokázal křičet. Proč taky. Jeho mučitele by křik jen pobídl k větší vynalézavosti.

Inkasoval ještě další dva údery přes žebra, než si mučitel konečně udělal přestávku.

Přibližující se kroky, dutě znějící na kamenné dlažbě, mu připadaly až nechutně hlasité. Zamžoural a pokusil se na něj zaostřit, ale oči ho už dávno neposlouchaly. Silueta byla stále stejně rozmazaná. I tak si příchozího nemohl s nikým splést. Bohatě zdobené hedvábné roucho prošívané zlatem a pravostříbrem ho nenechalo na pochybách.

„Zklamal jsi mě,“ pronesl příchozí zpěvavým hlasem.

„Můj… Kníže…“ pokusil se zamumlat přes polámanou čelist, ale vyšlo z toho jen nejasné mumlání.

„Kde je ten zajatec, kde jsou moje cenné artefakty?“

Jeho řeč byla kultivovaná a splývala mu ze rtů jako med ze sametu. Hebkost nad hebkost. On ale dobře věděl, že i za takto uhlazenou mluvou se skrývá pevnost oceli a ostří, jež by záviděly i legendární elfské čepele.

Kníže Tervellius mu věnoval znechucený pohled. „Nechápu, proč jsem neustále obklopen tak neschopnými jedinci. Jednoho popravím, druhého nechám veřejně vykastrovat, třetího předhodím vrkům, a co se stane? Čtvrtý už buší na dveře…“

„Já… já…“

„Neposkvrňuj moji přítomnost výmluvami,“ odbyl ho. „Tvá existence byla tolerována pouze s ohledem na výsledky, a když žádné nejsou, tak co s tebou a co s tvými lidmi?“

„Pro… sím…“

„Prosíš za sebe, nebo za ně? Od někoho s nečistým původem, jako jsi ty, bych čekal to první, ale můžeš být klidný. Tvé muže už jednoho po druhém pověsili. Jejich chyba – měli padnout v boji. Tak by si zachovali alespoň špetku cti, pokud ovšem půlelfové nějakou mají. Teď se jejich těla houpají nad hlavní branou. Pro výstrahu ostatním, kteří by chtěli prznit naši rasu.“ Odmlčel se. „A tím se dostáváme k otázce, co s tebou?“

Pokusil se o odpověď, ale z úst mu vyšlo jen zachrčení doprovázené sprškou krvavých slin.

„Je to tak odporné,“ pronesl Kníže znechuceně a urovnal si záhyby svého roucha. „Nemáš ani ponětí, kolik mě to hedvábí stálo. A už vůbec ti asi nedochází, že jsem měl jisté plány s tím smrtelníkem. Měl jsi ho pro mě získat. Jakkoliv. Bylo to jednoduché zadání. Alespoň jsem si to myslel. Nesměl bych ho ale zadat tobě!“

„Chtěl jsem… chtěl jsem…“ začal, ale stačil jediný posunek Knížete a jeho snahu o obhajobu uťal obušek, který mu přistál na tváři, kde s hlasitým křupnutím polámal nosní kůstky.

Druhý úder mu rozdrtil lícní kost. Ucítil palčivou bolest v levém oku. Najednou jím přestal vidět a tvář mu zalilo něco horkého. Ten pocit ho vyděsil. Kdyby šlo o sklivec…

„Ne… ne… Já…“ pokusil se zakřičet, ale Kníže mu přitiskl na ústa svoji pěstěnou dlaň. Připadala mu studená, jako by patřila samotné smrti.

„Nudíš mě,“ zavrněl Kníže. „Některé věci musí elf udělat sám, pokud je chce udělat dobře. Tohle je jedna z nich,“ dodal kníže Tervellius a pomalu, vychutnávaje si definitivnost toho pohybu, přejel ostřím dýky po Rufově hrdle.

Jeho nesouhlas zanikl v bublání chrlené krve.

Kníže Tervellius pohlédl na zakrvácenou pravici. „U Zřídla, včera jsem byl na manikúře. Byl to promarněný čas. Opět…“

Pak se otočil k mlčenlivé postavě, která beze slova i jakékoliv jiné reakce sledovala jeho počínání.

V jindy přátelském gestu jí položil zakrvácenou ruku na rameno. Drahý oblek potřísnily krvavé krůpěje. Ten muž na sobě ani v nejmenším nedal znát odpor nebo strach.

„Neverlusi, ach, Neverlusi… co si s tebou mám jen počít?“ pronesl k němu kníže a oslovený se teprve pod náporem toho sladce vemlouvavého hlasu otřásl.

„Jsem…“ řekl, a když potlačil zajíknutí, dodal: „Jsem tu, abych sloužil.“

„Tak tedy dobře,“ pokračoval kníže. „Chci toho mladého Lovce. Pravidla budou jednoduchá – dostanu ho, přežiješ, nedostanu ho, no však víš, co se stane. Použij toho idiota Zegnerise jako vodítko.“

Neverlus Kayi se zmohl jen na přikývnutí.

„Kde je ten zakrslý zkurvysyn?“ zaklel ataman Kirponos a vztekle mrštil pohárem o zeď. Nádherná ruční práce, jež některému z jeho otroků musela zabrat stovky hodin, se ve zlomku vteřiny změnila ve střepy ne větší než písek, z něhož byl kdysi onen pohár tak starostlivě vytaven.

Kozáčtí esaulové, tvořící jeho štáb, se vystrašeně odtáhli. Výbuchy vzteku jejich velitele byly pověstné, stejně jako neblahý osud těch, kteří mu museli čelit. Nikdo nechtěl skončit naražený na kůl ani roztrhaný koňmi nahrazenými v posledních letech stále častěji řvoucími kamazy.

Udeřil pěstí do stolu, na němž měl rozloženou mapu města. Láhev samohonky, která zatěžovala jeden z jejích rohů, nadskočila a s třeskotem se rozbila na podlaze.

„Kurvamať!“ vykřikl. „Měla víc než sedmdesát procent a teď je po ní!“ Rozhlédl se po okolostojících. „Tak už do prdele někdo přiveďte toho zatraceného chcípáka Kyrila Ignatjeviče. Chci ho tady.“

„Není noc,“ ozvalo se mezi esauly tak anonymně, jak to jen šlo.

„Kdo to řekl?“ zavrčel ataman a členové jeho štábu se před ním rozestoupili stejnou rychlostí jako Rudé moře před prorokem. Mluvčí stojící stále na místě věnoval svým zrádným druhům znechucený pohled.

„Sukini syni!“ zamumlal si pak pro sebe.

„Copak, ty chytráku, nevíš, jak se volá erestun?“ začal Kirponos pomalu a vytáhl z pouzdra svůj starý a omlácený Tokarev. „Musíš k tomu mít krev nějaké oběti. Jako bychom neměli plný tábor jasyru, jen si vybrat.“

„Já… já…“ začal koktavě esaul, ale dál se nedostal.

Třeskl výstřel a mladý kozácký důstojník se zhroutil k zemi. Tam se pak s chroptěním třásl ve zvětšující se kaluži vlastní krve.

„Ano, i ty…“ přitakal ataman Kirponos bez stopy emocí v hlase. „Pokus se alespoň neumřít příliš brzy,“ dodal ještě a rozhlédl se po přítomných.

Pak se zarazil.

Se zavřenýma očima se chvíli otáčel po místnosti, načež pronesl: „Je tady, v hlubších vrstvách, kde mu slunce tolik nevadí, ale ani v této vrstvě to pro něj neznamená problém. Přilákala ho krev a blízkost smrti. Vylez, ty prašivý zkurvysynu. Cítím to tvé shnilé maso až sem.“

V ten samý okamžik se vedle něj zhmotnil drobný, shrbený a vysušený stařík v kabátu, jenž pamatoval války vedené korunovanými hlavami. Byl tak špinavý od hlíny a prachu, že už nešlo poznat, jakou měl barvu, ani které armádě kdysi patřil.

„Copak, atamane, potřebuješ mě, nebo mé služebníky? Nebo snad všechny erestuny z Bílé Rusi? I ty ti sem mohu povolat…“

„Takže už mluvíš za všechny, Kyrile Ignatjeviči? Kolik soukmenovců jsi už pohltil?“

Oslovený kouzelník se ušklíbl. „Z pobratimů ani jednoho, ti mi slouží dobrovolně. Ale těch ostatních jsem pohltil šestadvacet. Pár Rusů, nějací Ukrajinci; zbytek byli místní. Někteří i překvapivě silní na to, že šlo o křupany z bažin a mokřadů. Teď mi slouží a s nimi i jejich služebníci. Nyní mám dvaadevadesát rabů a dalších šestatřicet jich hnije v zemi, aby za pár měsíců povstali jako mí erestunští synové.“

„Synové? Dělání synů by nemělo souviset s kousáním do krku a výměnou krve,“ odtušil Kirponos znechuceně.

„Jasně,“ odvětil Kyril Ignatjevič. „Lidská sexualita. Vzpomínám si na poslední případ. Moskva byla tehdy ještě ze dřeva. Takže je to hodně mlhavá vzpomínka. Nic víc. Ale vím, že dělání erestunů je mnohem jednodušší. Trvá to polovinu času a ušetříte si ty směšné pohyby, protože k tomu potřebujete zuby a ne to, co odhnilo už před pár staletími. Proč jsi mě povolal?“

„Chci vědět, proč jste se k nám přidali. Naši bohové nejsou vašimi bohy. Naše válka není vaší válkou. Proč jste tady? Chcete sloužit Temným bohům?“

Erestun na něj vycenil své zčernalé, pilovité zuby. „Nesloužíme žádným bohům, kozáku.“

„Tak proč jste tady?“

„Kvůli temnotě.“

„Temnotě? Jaké temnotě?“

Seschlý upír rozhodil bezradně ruce. „Nevím. Je tu. Cítíme ji, ale nevidíme. Přitahuje nás. Dalo by se říci, že mezi sebou bojujeme o co nejlepší přístup k ní.“

„A ty jsi vyhrál?“

„Možná,“ odtušil upír. „I když jsem si možná jen zajistil lepší pozici než ostatní.“

Ataman Kirponos si zamyšleně promnul bradu. „I já ti chci zajistit lepší pozici. Co kdybychom spolu uzavřeli dohodu? Spojeneckou. Pomozte nám. Žádné čekání v týle a ohlodávání raněných. Zapojíte se do bojů a pak dostanete tu svoji temnotu…“

„Nebudete si na ni činit žádné nároky?“

„Nebudeme!“

Starý upír se na moment zamyslel a pak jeho vyzáblou a vysušenou tvář ozdobil úsměv, ve kterém mezi seschlými rty obnažil zčernalý chrup.

Kirponos se znechuceně odvrátil.

„Dobře, máme dohodu,“ pronesl pak Kyril Ignatjevič, sehnul se a zvedl ze země ještě se chvějící esaulovo tělo.

„Jídlo by se nemělo jen tak povalovat na zemi,“ odtušil. „Vidím, že se ošíváte. Tak si ho vezmu někam stranou. Snídaně je základ… tu neošidíš.“

: : :

Roch Kowalski vyprázdnil do skupiny přibližujících se postav celý zásobník. Kozáci se pod náporem střel, jimž ve chvílích volna pečlivě opiloval špičky, roztančili v divokém tanci smrti. Jednomu odervala kulka dum-dum kus zátylku a zbytek lebky proměnila v nevzhledný chlístanec. Jinému otevřela hrudní koš v okázalé přehlídce vnitřních orgánů. Upravené kulky několika dalším utrhly končetiny. Traumatická amputace najednou vypadala jako ta nejjednodušší věc na světě.

Ušklíbl se.

S pohvizdováním vyměnil ve zbrani zásobník a nechal závěr, ať do komory vžene další náboj.

Nemohl se ubránit nepříjemnému pocitu, že mu něco uniká. Střílet kozáky bylo až příliš snadné – jeho cíle byly namol opilé, a to mu zajišťovalo spoustu terčů.

Kulomet, který jeho obsluha vynesla do třetího patra, se znovu rozštěkal.

Krátký pohled střílnou mu napověděl, že přicházejí další Záporožci, a nezdálo se, že by jimi osud jejich předchůdců nějak otřásl.

Průhledový displej jeho taktické přilby mu zprostředkoval záběry integrované kamery z přilby Huberta Schneidera. Neměla sice bůhvíjaké rozlišení, ale tanky na záběru poznal spolehlivě. Hubertovým sektorem procházel Prospekt Lenina, pokud se měly objevit, pak jedině tam. V jeho vlastním sektoru pro tanky tak příznivé podmínky nebyly. Naštěstí.

Náhle se mezi domy ozvalo hlasité vytí.

Zapřemýšlel, jestli ono naštěstí bylo opravdu naštěstí. Evidentně totiž nevyšlo z úst člověka a ani náhodou neznělo jako vlkodlačí. Bylo táhlé, kolísavé a ke konci se proměnilo v chechot následovaný temným hrdelním mručením, z něhož šel mráz po zádech,

„No to mě poser,“ ucedil Roch Kowalski a znechuceně si odplivl. „Zdá se mi to, nebo slyším strigy?“

„Jsou to strigy, blahorodí,“ odvětil jeho soused obsluhující lehký kulomet RPK – vychrtlý vlkodlak s tváří, do níž čas vepsal příliš mnoho strádání. „Kde jsou Záporožci, tam je vždycky i všelijaké nemrtvé neřádstvo.

Tohle vám patří, sukin syni!“ vyštěkl hned poté, co se mu krátkou dávkou podařilo rozprášit trojici kozáků, táhnoucí trojnožku s kulometem a krabice s nábojovými pásy.

Roch Kowalski se zaškaredil. „Strigy, do prdele,“ řekl. „Co s nimi?“

„Svěcená voda by se šikla,“ pronesl oslovený vlkodlak. „Na ty bestie funguje ještě líp než na našince. Já osobně z ní sice mám jen fakt hnusnou vyrážku, ale pro strigy je to jako žíravina. A co teprve pro Kolduny.“

„Kolduny neznám.“

Do pytlů, kterými bylo obloženo okno, zabušilo několik kulek.

Vlkodlak preventivně ometl dávkou roh sousední budovy, za kterým se ukrýval neúspěšný střelec, a pokračoval: „Kolduni jsou čarovníci. Ti špatní… dělají černou magii. Jsou fakt hnusní. Dají se zabít, ale když zemřou, ti opravdu silní zase vstanou z hrobu. Pak jsou z nich erestuni. Upyry, je-li vám libo, blahorodí. Dokud jsou mladí, jsou i oni slabí a zranitelní. Chodí jen v noci, bojí se česneku, znáte to. Stačí najít jejich úkryt a navštívit ho s trochou benzínu a krabičkou zápalek. Za pár let ale zesílí a obstarají si služebníky. Spousty služebníků. Zombie, strigy, ghúly, fexty a dokonce i přízraky. Některé si sami vytvoří, jiní se k nim přidají anebo je získají jako kořist od jiných erestunů, které porazí a podrobí si je.“

„Takže nejde jen o strigy,“ pronesl Kowalski s náhlým pochopením a zakabonil se. „Jelikož tady nevidím žádného popa, takže co dalšího na ně ještě platí?“

„Posvěcená munice nebo kulky hezky postaru odlité z čistého stříbra. Z toho mám sice taky kopřivku, ale co by kutil neudělal pro záchranu světa.“ dodal ještě, zatímco zpod obnošené vojenské parky vytahoval stařičký revolver nagant.

„Mám ho už od dvaačtyřicátého,“ pochlubil se. „Taky může pomoct kyselina nebo oheň anebo hrubá síla, ale to se nadřeme jako hovada.“

Roch Kowalski rezignovaně vytáhl z kapsy váček s tabákem, který den předtím směnil s jedním vlkodlakem za útočný nůž, a vysypal z něj na čtvereček novin proužek nahnědlé drti.

Pak z něj pomalu a pečlivě ukroutil machorku a zapálil ji zapalovačem, který mu hodil jeden z úslužných podřízených.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrození adepta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.