Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joe Navarro

Tři minuty do soudného dne
Příběh největší špionážní aféry v dějinách USA

Přeloženo z anglického originálu knihy Joea Navarra Three Minutes to Doomsday,
vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, Inc., New York, USA, 2017.
Copyright © 2017 by Joe Navarro
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6682. publikaci

Překlad Dan Helekal
Odpovědná redaktorka Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Dan Helekal
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 360 včetně 8 stran fotografické přílohy
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9927-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9926-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5692-9 (print)

Mé dceři Stephanii – abys konečně věděla,
proč jsem tak často býval pryč.

O AUTOROVI

JOE NAVARRO působil dvacet pět let v FBI jako zvláštní agent se zaměřením na kontrarozvědnou činnost. Zároveň byl zakládajícím členem elitního programu behaviorální analýzy, vedeného divizí FBI pro národní bezpečnost. Tento program se zabýval studiem chování špionů, teroristů a zločinců. Po svém odchodu od FBI se začal věnovat přednáškám a psaní publikací na téma lidského chování. Mimo jiné je autorem mezinárodního bestselleru Jak prokouknout druhé lidi. Více informací o Joeovi najdete na internetových stránkách JNForensics.com.

ŘEKLI O KNIZE

„Naprosto strhující. Špionážní příběhy ze skutečného světa jen výjimečně nabízí podobně mnohovrstevné postavy. Tato kniha, stejně jako její vynikající autor, velmi dobře rozumí tomu, co pro lidi – ty dobré i ty špatné – představuje neodolatelnou motivaci. Jak se jednotlivá odhalení stupňují, začneme nevěřícně kroutit hlavou nad tím, jak naprosto neinformovaní jsme byli v otázkách týkajících se naší vlastní bezpečnosti. Pokud si hodláte přečíst jen jednu knihu o honu na krtka, rozhodně si vyberte tuhle. Všichni noví agenti FBI a CIA by měli dostávat jeden výtisk jako povinnou četbu hned, jak projdou dveřmi.“

–Robert Baer, dřívější operativec CIA, autor knih See No Evil, Sleeping with the Devil a The Perfect Kill – bestsellery New York Times

„Lepší než fikce. Román Tři minuty do soudného dne vypráví stěží uvěřitelný špionážní příběh nepředstavitelného rozsahu, na němž se podílely tři generace špionů působících třicet let v půl tuctu zemí. V nejvypjatějších chvílích celého případu jsme se shodou okolností já i Joe Navarro pokoušeli tajemství téhle skupiny vyzvědačů rozklíčovat – on jako agent FBI usilující o zatčení narušitelů a ochranu státní bezpečnosti, já jako novinář dychtící po rozhovoru, který by odhalil pravdu. Svých cílů jsme v tomto vrcholném špionážním příběhu ze skutečného života nakonec dosáhli oba dva.“

–James Bamford, autor knihy The Shadow Factory: The Ultra-Secret NSA from 9/11 to the Eavesdropping on America – bestselleru New York Times

„Tři minuty do soudného dne jsou jedním z nejpoutavějších špionážních příběhů o hře kočky s myší, který si můžete přečíst – přitom se všechny popisované události skutečně staly. Podobně jako otevřená konfrontace mezi profilovačem FBI Willem Grahamem a geniálním padouchem Hannibalem Lecterem známá z knihy Červený drak a její stejnojmenné filmové adaptace vás tento příběh agenta FBI a specialisty na řeč těla Joea Navarra, jenž musí přechytračit geniálního zrádce Roda Ramsayho, pohltí natolik, že nedokážete vstát ze židle. Čtení je o to napínavější, že v sázce je opravdu hodně: pokud se hrdinovi nepodaří odhalit, co všechno padouch napáchal, může to klidně stát život všechny obyvatele Spojených států.“

–Barry Eisler, autor knih Fault Line a The Detachment – bestsellerů New York Times

„Tento spletitý a skutečný špionážní příběh z dob studené války je stejně lákavý a strhující, jako je děsivý… Pokud vás jen trochu zajímají témata výzvědných služeb, špionážních praktik, éra Sovětského svazu, studená válka v Evropě, akční plány pro případ jaderného konfliktu, každodenní život agenta FBI, vysoká kontrašpionáž nebo se prostě jen chcete dozvědět, jak zjistit, jestli vám někdo lže, jsou Tři minuty do soudného dne knihou, kterou si nesmíte nechat ujít.“

–Nils Johnson-Shelton, spoluautor knihy No Angel – bestselleru New York Times

„V tomto vzrušujícím a zároveň znepokojivém příběhu bývalý agent FBI Joe Navarro líčí svůj příběh objevení a postupného rozkrývání jednoho z největších a nejrafinovanějších narušení národní bezpečnosti v dějinách Spojených států. Příběh a popisované špionážní praktiky čtenářům připomenou romány Johna Le Carrého – s tím drobným rozdílem, že tohle všechno se opravdu stalo!“

–Robert K. Wittman, zakladatel týmu FBI pro boj s uměleckou kriminalitou a autor knih Priceless a The Devil’s Diary – bestsellerů New York Times

„Fascinující pohled do zákulisí, který popisuje, jak se jeden agent FBI snaží dopadnout špiona z doby studené války. Navzdory všudypřítomným překážkám, mnoha nezdarům a obrovskému chaosu agent Navarro nikdy nepřestal jít za svým cílem. Po dočtení knihy si začnete přát, abychom takových Joeů Navarrů, kteří neviděni v zákopech den co den odvádí svou práci, měli v zásobě víc.“

–Fred Burton, viceprezident, Stratfor, dřívější zvláštní agent Diplomatické bezpečnostní služby a autor knih Under Fire, Ghost a Chasing Shadows – bestsellerů New York Times

„Tato kniha, jejímž autorem je jeden z nejkreativnějších a nejúspěšnějších specialistů na kontrarozvědnou činnost v celé FBI, popisuje příběh pronásledování Roda Ramsayho, bývalého vojáka americké armády a zrádce, který mimo mnoha jiných podlostí pomáhal i s krádeží obranných plánů Západu a jejich předáním Sovětskému svazu a vojskům Varšavské smlouvy. Tři minuty do soudného dne jsou skvělý a brilantně vyprávěný špionážní román – jednoznačně povinná četba pro každého, kdo chce poznat dosud tajené dějiny špionáže.“

–David Major, zakladatel organizace CI Centre, zvláštní agent FBI ve výslužbě a někdejší ředitel výzvědných a kontrarozvědných programů americké Národní bezpečnostní rady

„Kniha Tři minuty do soudného dne je pozvánkou do bahnitých vod kontrašpionáže – kde mezi základní pravidla obvykle patří: přátel se s nepřítelem, lži svým kamarádům a dávej si dobrý pozor, aby ti vlastní centrála nevrazila nůž do zad… Když si při čtení knihy Joea Navarra uvědomíte, jak vážným hrozbám musíme čelit, začne vám běhat mráz po zádech – a zároveň pocítíte bolest při vědomí, kolik toho tihle lidé, kteří často musí riskovat vše, v konečném důsledku ztrácí.“

–Glenn L. Carle, dřívější důstojník CIA a autor knihy The Interrogator

„Jednoduše dechberoucí… Při čtení visíte na každém slově, každém pohybu a pořád nemáte dost. Kniha, jaká se často nevidí. Kniha, kterou přečtete jedním dechem… A přečíst si ji je povinnost!“

–Sandra Grimesová, bývalá agentka CIA a spoluautorka knihy Circle of Treason

„Mistrovské dílo plné napětí, které může směle konkurovat románům kteréhokoliv autora napínavých příběhů. Povinná četba pro každého, kdo někdy přemýšlel nad tím, jak skutečně probíhá vyšetřování podobných případů. Hlavně bychom ale všichni měli být rádi, že v tomto nelehkém úseku dějin naší země nám kryl záda právě Joe Navarro.“

–Gary Noesner, bývalý šéf krizového vyjednávacího týmu FBI a autor knihy Stalling for Time: My Life as an FBI Hostage Negotiator

„[Zrádce] Rod Ramsay našel v Joe Navarrovi sobě rovného protivníka, který nad ním dokázal zvítězit v souboji mozků a zachránit Spojené státy… Tři minuty do soudného dne jsou dech beroucím záznamem líčícím vyvrcholení špionážní kauzy století, autentickou zprávou z pera člověka, který vyšetřování neúnavně dovedl až do zdárného konce.“

–Harry E. Soyster, někdejší americký generál, který stál v čele Velitelství americké armády pro zpravodajství a národní bezpečnost

„Fascinující osobní vyprávění o brilantní psychologické manipulaci, důkladném pátrání a obdivuhodné osobní oběti…, které uhrane jak fanoušky špionážních románů, tak studenty historie.“

–Jason Matthews, autor bestsellerů Red Sparrow a Palaceof Treason

Nezáleží na tom, co se ti přihodí, ale jak na to zareaguješ.

– Epiktétos

PROLOG

17. dubna 1961

Dějiště: Cienfuegos, město v ohybu široké kryté zátoky na jižním pobřeží Kuby. Čas: brzké ráno. Je mi sedm let a mířím do místního obchůdku pro čerstvé pečivo na rodinnou snídani. Vtom se nebe rozeřve zvuky nízko prolétávajících letadel a štěkáním jejich kulometů. Slyším, jak na mě matka křičí, ale nedokážu se pohnout. Ohromeně sleduju dění nad hlavou, když vtom mě cosi srazí k zemi. Leží na mně otec, ztěžka oddychuje a rozkročenými koleny se mě snaží ochránit tak, aby nevykukoval ani kousíček mého těla. Obličej mám hned u sloupu s elektrickým vedením. Cítím pach černého téru u jeho paty a studuju stopy, které tam zanechal bezpočet dělníků elektrických závodů.

Otec mi s naléhavostí ve hlase šeptá do ucha, abych se proboha nehýbal, abych nezvedal hlavu, ale já stejně dělám všechno pro to, abych měl rozhled nahoru. Nemůžu si pomoct. Ze střílejících letadel odpadává cosi kovového a lesklého – ne střely (jak se dozvím později), ale nábojnice. Za nějaký čas po nich budeme s ostatními dětmi ze sousedství dlouhé hodiny pátrat. Aniž jsme o tom věděli, necelou hodinu jízdy autem odsud v Bahia de Cochinos právě začala americká invaze v zátoce Sviní.

Druhého dne si pro otce přišli Castrovi ranaři.

Ve vězení strávil devatenáct dní – devatenáct dní bití, výhrůžek a hladovění, které podobně jako několik tisíc dalších zdejších mužů musel bez jakéhokoliv obvinění strávit v zajetí na místním sportovním stadionu. Nakonec mu jeden ze spoluvězňů půjčil svou legitimaci. Věděl, že otec je zarytým Castrovým odpůrcem a nakonec bude označen za kontrarevolucionáře. Lest je to průhledná, ale všude panuje takový zmatek, že otce dostala na svobodu. Vrátil se domů – k matce, ke mně a mým dvěma sestrám –, ale zdržet se mohl jen hodinu dvě. Posbíral si pár nejnutnějších věcí, zavazadla žádná, a matce vysvětlil, že odsud musí zmizet dřív, než si Castrovy gorily uvědomí, jak naletěly, a on skončí před popravčí četou u paredonu (zdi), jako tolik jiných kontrarevolucionářů. A skutečně, během pouhých dvou týdnů jsou zastřeleny nebo beze stopy zmizí tisíce a tisíce lidí.

Kam půjde? To nám otec nehodlá prozradit. Nechce, aby nám tahle informace uškodila, až na nás udeří vojáci. Místo toho nás všechny obejme a políbí, mě jako posledního. Plně v duchu patriarchálního charakteru kubánské společnosti jeho poslední slova zní: „Teď jsi hlavou rodiny. Musíš se stát mužem.“ Po tváři mi stékají slzy a hubená kolena se mi třesou víc než ratlíkovi. V tu chvíli skončilo mé dětství.

Jednou v noci, asi týden po otcově odchodu, k nám do domu hlasitě vtrhnou kubánští vojáci. Nějakou dobu dům tajně sledovali a teď se ho chystají celý důkladně prohledat – kousíček po kousíčku, od sklepa až po střechu. Nakonec odchází s nepořízenou, ale nejdřív nás všechny naženou do obýváku a před obličejem nám šermují hlavněmi samopalů. Zpráva zní jasně: Musíme odejít, naší jedinou nadějí je Amerika.

Skok do roku 1971, deset let od výročí invaze v zátoce Sviní. Místo: jižní Florida. Je mi sedmnáct a v Hialeah právě dokončuju poslední rok na střední. Ve školním fotbalovém týmu hraju defenzivního enda dost dobře na to, abych dostal víc než třicet nabídek stipendií. Po večerech si ve městě v obchodním domě Richards na 103. ulici přivydělávám jako pokladní v oddělení sportu. Za pokladnou stojím i ve chvíli, kdy zazvoní vnitřní linka a vedoucí mi začne překotně vysvětlovat: „Zastav ty dva mladý, co míří prostředkem obchodu k východu. Okradli nás!“

Když se vydám jejich směrem, zmizí mezi regály s oblečením. Zamířím proto k východu, aby nemohli odejít. Po chvíli se první z dvojice vyloupne z úkrytu mezi regály a rozběhne se přímo na mě. Teprve když je pár kroků ode mě a skokem se vrhá vpřed, všimnu si, že drží nůž. Narychlo zkouším zkroutit tělo a levou paží švihnout šikmo nahoru, z dosahu zbraně, ale nakonec to nestačí.

Doktoři mají plné ruce práce. Když konečně skončí s likvidací škod, které čepel napáchala, jsem bohatší o 180 stehů, vnitřních i vnějších. V nemocnici mi museli sešít biceps a triceps dohromady. Spojili přeřezané tepny. Přeťaté svaly ruky se smrštily a přimkly k trupu, lékaři je pak museli natahovat zpátky na paži. Nakonec v nemocnici strávím dvacet jedna dnů. Přišel jsem o spoustu krve a v ruce mám ošklivou infekci. Prsty skoro necítím a nemůžu jimi ani moc hýbat.

Nakonec se z toho všeho nějak vylížu, ale s mojí sportovní kariérou je amen. Další dva roky nedokážu ruku zvednout nad úroveň ramen. Když se ale po všech těch léčebných kúrách, elektrostimulaci, plastických operacích a rehabilitačních sezeních s pracovní terapeutkou konečně vrátím zpátky do normálního života, čeká na mě ve schránce dopis od prezidenta Nixona, v němž mi děkuje „za projevené hrdinství“. Nejhorší období svého mandátu – včetně aféry Watergate – má Nixon v téhle době ještě před sebou a já pro tuto chvíli cítím jen hrdost z toho, že si prezident Spojených států našel čas, aby bezejmennému imigrantovi poděkoval, že prostě jen splnil svou občanskou povinnost.

Už od útlého věku se mé životní hodnoty utvářely společným působením tří klíčových vlivů: lásky k Americe za to, že přijala mou rodinu, přetrvávajícího pocitu (který mi vydržel dodnes), že této zemi nikdy nemůžu dát tolik, abych splatil všechny příležitosti, které nám poskytla, a hlubokého přesvědčení, že – řečeno slovy R. W. Emersona – „Když povinnost tiše špitne: ‚Musíš,‘ / mládí odpoví: ‚Můžu.‘ “

Přijde doba, kdy Rod Ramsay tuhle mou potřebu splnit povinnost vystaví takovým zkouškám, jaké si zatím nedokážu ani představit. Chvílemi se dokonce budu obávat, že by nad námi mohl zvítězit. Čas ukáže, že tenhle člověk má naprosto fascinující intelekt a myšlenkový záběr; zároveň ale taky záhy začne být jasné, že mu jen na máločem záleží – a ze všeho nejmíň na tom, co je pro mě naprosto zásadní: na vlasti, na cti a na vlastenectví. Právě proto bude tak nebezpečný nejen pro svou zemi, ale vlastně i pro celý svět.

1

„SUBJEKT RAMSAY BYL NAHÝ…“

23. srpna 1988

Je mi pětatřicet a většinu dospělého života jsem strávil v FBI – v agentuře pracuju od třiadvaceti. Můj náborář mi tehdy prozradil, že jsem druhý nejmladší člověk, kterému tahle instituce kdy nabídla místo. Nevím, co na tom je pravdy, ale do hledáčku FBI mě paradoxně dostal sport – alespoň tedy nepřímo, protože po incidentu v obchodě jsem fotbal už nikdy závodně nehrál.

Když jsem tehdy ležel v miamské nemocnici a sledoval, jak mi poslední rok na střední protéká mezi prsty, jednatřicet z mých celkem dvaatřiceti nabídek sportovního stipendia se potichu vypařilo. Zůstala jediná, od Brigham Young University. Jednou odpoledne mi zavolal fotbalový kouč BYU LaVell Edwards s tím, že se mu pořád zamlouvám, že jsem velký a rychlý. Tak proč to nezkusit? Přesně to jsem taky udělal – a vydržel celé tři dny, na jejichž konci mi ruka, o kterou jsem před pár měsíci skoro přišel, natekla na trojnásobek normální velikosti a doktoři začali strašit řečmi o krevních sraženinách a hrozícím poškození nervů.

To byl definitivní konec mých snů o slávě na sportovních kolbištích, ale na BYU jsem už zůstal. Zuby nehty jsem se držel díky penězům ze stipendia, půjčkám a různým brigádám; jednou z nich byla i práce univerzitního policisty v kampusu, kterou jsem vzal na doporučení svého profesora kriminologie. Když pak na BYU přišli hledat nové rekruty lidi z NSA, CIA a FBI (jak už tyhle organizace mívají na školách se silnou mormonskou základnou v oblibě), můj dosavadní životopis je na první pohled zaujal. Univerzitní policajt, absolvent Utažské policejní akademie, zapřisáhlý antikomunista – navíc kubánský imigrant, hlasitý odpůrce Fidela Castra a horlivý příznivec Ameriky k tomu. Kdo ví, možná jsem s tímhle životopisem byl opravdu druhý nejmladší rekrut v řadách FBI. Pravdou je, že člověka s lepšími předpoklady by agentura asi sháněla těžko.

No a co se mě týkalo, placenou práci jsem tehdy hledal tak zoufale, že jsem na nabídku okamžitě kývl, aniž bych o celé věci nějak zvlášť přemýšlel.

Rychle jsem zjistil jedno: V FBI se nenosí pojem běžná pracovní doba. Podle smlouvy bych měl pracovat deset a půl hodiny denně, ale v jednom kuse se k tomu nabalují další věci a času mi zůstává míň a míň. Neukusují mi ho jenom vlastní případy. Vždycky někde něco hoří – pokaždé nějaká „urgentní záležitost zásadního významu“. Mám pocit, že tohle spojení mě dožene vždycky, když si plánuju konečně užít volný víkend s rodinou. Domluvené plány tak nakonec zase musím rušit.

V době, kdy jsem dělal v Portoriku, SWAT zrovna hledal agenty na protiteroristické operace. Šéf měl zjevně pocit, že se na tu práci hodím, tak mě přihlásil jako dobrovolníka. Jen mi o tom jaksi zapomněl říct a tenhle „dobrovolník“ se o všem dozví, až když jednoho dne ke svému překvapení najde jméno Navarro na potvrzeném seznamu účastníků zapsaných do čtyřtýdenního základního kurzu pro nové členy SWATu. Ne že by mi to zas tak vadilo, kurz jako takový je zábava, a popravdě, kdo by nechtěl v kufru auta vozit samopal Heckler & Koch s integrovaným tlumičem? Jenomže to taky znamená, že mě kromě běžné práce vždycky jednou za pár týdnů čeká i operace se SWATem – a ty se někdy protáhnou klidně i na několik dní. Může se jednat o cokoliv od pacifikace únosců letadla až po likvidaci teroristů z hnutí macheterů (slovo machetero znamená „ozbrojený mačetou“, ale věřte, že tihle chlapíci si zatraceně dobře rozumí i s pistolemi, puškami a trhavinami).

O největší porci volného času mě ale okrádá létání. Když si agentura během přijímacího řízení prověřovala mou dosavadní praxi a kvalifikaci, zjistila mimo jiné, že jsem si na škole udělal pilotní průkaz. Po mém přijetí netrvalo dlouho a začaly chodit první telefonické prosby, abych pomohl se zajišťováním leteckého průzkumu. Jestli mi to vadí? Ani ne. Přesedlat z úplně očesané Cessny 150, ve které jsem se učil, na Cessnu 182 se zatažitelným podvozkem a klimatizací je zatraceně velký skok kupředu. Krom toho mi tentokrát za čas ve vzduchu platí, a ne naopak. Jenomže tyhle hodiny navíc jsou dost vražedné. Často strávím celý den v práci a pak ještě od šesti večer do půlnoci sedím v kokpitu. Pozdní večer je na létání ideální, protože obvykle bývají nejpříznivější povětrnostní podmínky. Jenomže to taky znamená, že až moc často trávím v práci přes šestnáct hodin denně. Když už mě rodina náhodou vidí, bývám obvykle tak unavený, že kolikrát klimbám i ve stoje při čekání ve frontě u pokladny v supermarketu.

Nakonec je to stejně tak, že létání i akce SWATu jsou pro mě až na druhém místě. Jednoznačně nejvíc mě baví kontrarozvědná činnost, ve slangu FBI prostě jen „céíčko“, CI, jako zkratka counterintelligence. Nejlepší na ní je, jak vás spojuje se světem. Člověk musí sledovat, co se děje v kdejakém odlehlém koutu planety. Každý stát teoreticky může přehlížet bankovní loupeže, přepadávání aut, znásilňování, dokonce i pouliční výtržnosti, ale špionáž je jediný zločin, který může potenciálně srazit na kolena celou zemi. Při správném použití rozvědné činnosti můžete paralyzovat fungování celých států nebo změnit chod historie. Právě proto mám CI tak rád – na téhle práci totiž opravdu záleží.

Skoro každé ráno začínám prostudováním denní svodky, kterou nám v kanceláři záhy po rozbřesku po chvilce zuřivého cvakání a klepání vyplivne dálnopis. Dnešek není výjimka. Včera jsem byl na nohou skoro do půlnoci; o pomoc mě požádala jiná jednotka, která se zrovna potýkala s akutním nedostatkem agentů na letecké hlídkování, a tak jsem večer strávil ospalým kroužením nad Tampským zálivem. Druhý den brzy ráno už očima bleskově prolétám ohniska všemožných problémů a v souhrnu událostí uplynulé noci hledám cokoliv, co by mohlo mít dopad i na nás v srdci Floridy.

Příklad? Peruánská policie v Limě včera provedla zátah v tiskárně vydávající deník El Diario, považovaný za hlas teroristů z maoistické organizace Sendero Luminoso, takzvané Světlé stezky. Může to třeba vypadat trochu přitažené za vlasy, jenže když něco naštve maoistickou guerillu v Jižní Americe, musím to vzít na vědomí, protože terorismus v téhle oblasti financuje i kubánský Úřad pro vztahy s americkým kontinentem a podobné komplikace občas pořádně dopálí i marxistického revolucionáře v Havaně.

Jiné věci můžu naopak klidně přeskočit. Je mi líto, že zemětřesení v severní Indii a Nepálu má na svědomí stovky mrtvých a tisíce zraněných, ale s deskovou tektonikou v odlehlých koutech Země toho ani při nejlepší vůli moc nenadělám. To celostátní výjimečný stav právě vyhlášený pákistánskou vládou je jiná káva. Před několika dny po explozi letadla zmizel prezident Zia se svým nejvyšším velením a jeho nástupce Išak Chán se před reportéry nechal slyšet, že „našemu nepříteli se podařilo proniknout přes vnitřní obranu země“. Má tímhle „nepřítelem“ na mysli Indii? Nejspíš ano, ale nepokoje na subkontinentu nebo v jeho blízkosti se snadno můžou přelít dál za hranice – a Tampa je od roku 1983 sídlem velitelství armády USA pro centrální region, kam spadá i Střední Asie. A jedním z mých úkolů je krýt CentComu záda. Konflikt mezi Pákistánem a Indií je taky zástupnou přetahovanou pro podobné rozmíšky mezi Čínou a SSSR – a tady už by mohlo začít jít zatraceně rychle do tuhého.

Blízkým východem jako obvykle zmítají násilí a intriky. V Haifě zranil ruční granát hozený do pouliční kavárny plné lidí celkem dvacet pět osob, včetně sedmi členů rodiny, která obdivovala výlohu nedalekého hračkářství.

Další obehraná písnička: V Severním Irsku znovu udeřila IRA. Tentokrát osm mrtvých a dvacet osm zraněných po výbuchu bomby umístěné v civilním autobusu převážejícím britské vojáky. Bombu IRA podle vlastních slov vyrobila z devadesáti kil semtexu československé provenience a exploze po sobě zanechala skoro dva metry hluboký kráter. I tenhle příběh je nám blíž, než by se mohlo zdát. V Tampě má IRA několik zanícených příznivců, kterým ranní zprávy nejspíš udělaly pořádnou radost.

Kontrarozvědná činnost se z pochopitelných důvodů vždycky zaměřuje hlavně na největší rybu v rybníce – tedy Sovětský svaz. Právě Kreml má nejvíc špionů, nejvíc peněz a taky mou hlavní pozornost. Jenže ohrnovat nos není radno ani nad ostatními zeměmi Varšavské smlouvy. Třeba východní Německo je mnohem menší než SSSR, ale jeho rozvědka pod vedením legendárního Markuse Wolfa představuje ještě mnohem tvrdší oříšek než celá KGB. A nejen tvrdší, vlastně i větší – v dost děsivém slova smyslu.

Právě se dočítám, že se sedmdesát pět tisíc polských horníků z uhelných dolů rozhodlo stávkovat. Požadují legalizaci zakázaného odborového svazu Solidarita. Z toho určitě Moskva nebude mít radost. KGB netouží po ničem víc než zbavit se papeže Jana Pavla II. a jeho vlivu na jeho polské krajany. Už jednou se Sověti prostřednictvím Bulharů na papeže pokusili spáchat atentát. Teď Moskva musí čelit tomu, čemu se snažila předejít – papežovu vlivu na svou moc. KGB se kvůli němu otřásá v základech. Dalším ohniskem, kde to pořádně vře, je Československo. V zemi, odkud pochází semtex, který v Severním Irsku rozmetal na kusy britské vojáky, se před dvěma dny na Václavském náměstí v Praze sešla malá skupinka lidí, aby zpěvem státní hymny uctila dvacáté výročí dne, kdy se do země nahrnulo dvě stě tisíc vojáků a pět tisíc tanků Varšavské smlouvy s úkolem zarazit takzvané „pražské jaro“.

Jednotlivě nejsou tyhle zprávy ze sovětského bloku nijak zvlášť alarmující. Ani pětasedmdesát tisíc rozhněvaných havířů nepředstavuje pro druhou světovou velmoc žádný výraznější problém – Sověti už nejednou potlačili touhu lidí po větší svobodě a bez váhání to udělají znovu. Jenomže když se všechny tyhle střípky poskládají dohromady, začne být jasné, že se něco děje. Buď za železnou oponou mezi lidmi roste odvaha, nebo se prostě celkové selhání Sovětů – kolaps ekonomický, politický i morální – nedá už dál ignorovat a maskovat.

Na oslavy rozkladu sovětského bloku je ale na každý pád zatím ještě brzy. KGB pořád má dost síly podobné projevy neposlušnosti potlačit i spoustu důvodů ji použít. Bezděčně se mi vybavuje rozhovor, který jsem kdysi vedl s jedním zběhem od KGB. „Nemůžeme si dovolit nikdy polevit,“ vysvětloval mi. „Všichni jsme viděli, co dav po pádu vlády udělal s Mussolinim. Totéž by čekalo i nás, hlavně v zemích východní Evropy nás nemůžou vystát.“

Zrovna přemýšlím o tom, že asi nic nepředstavuje větší hrozbu než zraněný ruský medvěd, když k mému stolu přichází můj šéf Jay Koerner. Čas: 7:57 ráno. Datum: úterý 23. srpna 1988. A i když to zatím nemůžu vědět, právě se rozhodlo o směřování dalších deseti let mého života.

„Je to tvoje,“ podává mi Koerner dálnopis z agenturní centrály – pro nás prostě FBIHQ. „A hoří to.“

„Moje?“ Mám práce nad hlavu a na večer zase naplánovanou výpomoc při leteckém sledování.

„Lynn se courá někde mimo město. A ten chlápek od vojáků tu je za půl hodiny.“

Než se stihnu podívat na dálnopis, který mi přistál na stole, je už Koerner na půl cesty do svého doupěte. Jay je fajn. Při práci se lidem zásadně neplete do cesty a neužije ho na nějaké dlouhé řeči. Zpráva pochází z divize pro národní bezpečnost a je psána ukázkovým žargonem FBI:

Vaším úkolem je kdykoliv po 0400 hod Zulu 23/8/88 vyhledat a vyslechnout objekt zájmu jménem Roderick James RAMSAY, posledním známým bydlištěm Tampa, Florida, a zjistit od něj všechny informace o jeho vztahu ke Clydu Lee CONRADOVI v době jejich společné vojenské služby u 8. PD [pěší divize] v Bad Kreuznachu v západním Německu během let 1983–85. Součinnost a podporu zajistí INSCOM [armádní rozvědka]: vyhledejte, vyslechněte, podejte hlášení.

V každém šetření mají klíčový význam vstupní informace. Vnášejí do věci potřebné světlo. Jenomže dokument, který držím v ruce, je v tomhle směru ekvivalent pětiwattové žárovky. Světla stěží tak na krabici od bot. Přesto ve mně probudil zájem. Už jen fakt, že se v celé věci angažuje INSCOM – velitelství pozemních sil pro zpravodajství a bezpečnost –, znamená, že tu nejspíš půjde o víc než pokoutní prodej armádních cigaretových kuponů na černém trhu. A tak se už nemůžu dočkat, až do kanceláře dorazí můj protějšek z vojenské kontrarozvědky a já si s ním o téhle věci promluvím.

Kontakt z INSCOMu sejmenuje Al Eways a působí jako fajn chlapík. Času je ale málo a práce nad hlavu. Roderick James Ramsay, kterého máme vyzpovídat, je jenom jeden z mnoha podobných termínů v Alově přeplněném kalendáři.

První, co od něj slyším, sice není „Pojedeme?“, ale moc dlouho mu to netrvá. Aby ukázal, že to myslí vážně, podá mi papír s adresou: „Tady by podle našich údajů měl bydlet.“ A o minutu a půl později už sedím za volantem služební herky, jak se mezi agenty s oblibou přezdívá těmhle fádním sedanům, které vláda tak ráda kupuje. Al se usadil na sedadlo spolujezdce, hlavu zabořenou do nějakých lejster – hádám, že nejspíš zpravodajské složky o Ramsaym. Já řídím, on čte. Žádné mluvení, nepřísluší mi vyzvídat.

CI zásadně funguje tak, že se dozvíte jen to nejnutnější – na principu „potřeby znát“, jak se tomu oficiálně říká. Al mi může prozradit, cokoliv uzná za vhodné, ale protokol zní jasně: Když mi informace nepředá sám, nebudu mít tušení, o co tu jde, dokud nezačne s výslechem subjektu. Zní to možná trochu zvláštně a neintuitivně, já vím, ale pozorné sledování probíhajícího výslechu a zjišťování souvislostí za chodu může být někdy nejlepší.

Prvním úkolem je najít adresu, kterou jsem dostal. Mám hrubou představu, kam míříme – jde o rozpínající se enklávu menších mobilních domků severozápadně od tampského letiště, lokalitu dříve známou pěstováním pomerančů. Před jedním dvěma měsíci jsem nad touhle oblastí hlídkoval v letadle, když jsme sledovali jednoho druhořadého drogového dealera. Je mi jasné, že najít adresu nebude problém, tak začnu přemýšlet o bezpečnosti.

Kde to budeme? Kde leží nejbližší nemocnice? Koho můžeme v okolí čekat? Mladé, nebo starší lidi? Matky s kočárky, nebo nezaměstnané existence zevlující na rohu? Teenagery poflakují se na ulici?

Při ověřování přesné adresy začnu přemýšlet, kde nejlépe zaparkovat. Byl bych rád, aby strana se sedadlem řidiče byla pokud možno dál od domu našeho subjektu, tak abychom blok motoru přinejhorším mohli použít jako kryt a měli drobnou výhodu vzdálenosti. Po příjezdu na místo ze zvyku ještě chvíli kroužím kolem, pro lepší představu o terénu, kdybychom náhodou potřebovali rychle zmizet nebo přivolat posily.

Pak je tu ještě hlavní důvod celé téhle eskapády: rozhovor jako takový. O čem budeme mluvit? Jak dosáhneme toho, aby se tenhle Ramsay uvolnil? Když se člověk cítí v pohodě, prozradí toho mnohem víc, než když má dojem, že se potí na skřipci. A ještě jedna věc: při tomhle výjezdu mám na krku víc než jen naši bezpečnost. Když na to přijde, může se pro mě z celého rozhovoru vyklubat pěkná osina v zadku. Ramsay je civilista a technicky vzato nespadá do kompetencí INSCOMu. Přesto musím dát Alovi volnou ruku, naše karty totiž drží on. Ví toho mnohem víc než já. Jenže je mi úplně jasné, že když se něco podělá, schytám to v první řadě já.

Mlčky míjíme hezky udržovaný mobilní dům se spodkem obloženým tmavozelenými latěmi. „Tady to je,“ upozorní mě můj spolujezdec trochu překvapeně, když bez zastavení pokračuju dál, abych si ještě naposledy projel okolí.

„Já vím,“ odpovím mu. „Jen se tu chci co nejlíp porozhlídnout.“

Al pochopí a taky začne studovat okolí. To je dobře. Při kontrarozvědné činnosti se člověk často ocitne ve slepé uličce, ale v FBI máme jedno rčení: neexistují žádné rutinní rozhovory a návštěvy. Zkuste vzít nějaký výjezd na příliš lehkou váhu a klidně pro vás může být poslední.

Jednou jsem pomáhal úřadu šerifa v arizonské Yumě se zatýkáním. Po příjezdu na místo vystrčil chlapík, kterého jsme hledali, zničehonic ze dveří brokovnici a začal to do nás šít jak u Verdunu. Jedna střela lízla hlavu šerifova zástupce, který stál jen pár centimetrů ode mě. O rok později, to jsem byl pořád ještě v Yumě, jsme si s několika agenty zrovna po telefonu domlouvali basketbalový zápas, který se měl odehrát ve městě El Centro, šedesát mil na západ. U budky čekali na člověka, se kterým si chtěli promluvit a který jim slíbil, že se za nimi zastaví. Zastavil, dokonce s celým arzenálem a bez řečí začal střílet hlava nehlava, zrovna když jsem je měl na drátě. Když jsem se dostal za nimi, jeden z nich ještě žil. Bezvládně ležel na zemi v kaluži vlastní krve a naposledy vydechl chvíli po mém příjezdu. Střelec byl mrtvý jen kousek opodál, nakonec zbraň obrátil proti sobě. Tyhle věci se člověku vryjí do paměti navždycky, jako pach mrtvého těla. Tohle se nezapomíná.

Dneska se žádné drama nekoná, alespoň protentokrát. Zaklepání na dveře mobilního domu totiž záhy ukáže, že nikdo není doma. Všechno to kroužení kolem bylo úplně k ničemu, jenom jsme místní upozornili, že se jim na jejich písečku potloukají nezvaní hosti. Jeden z přihlížejících nakonec přijde až k nám, jestli prý potřebujeme pomoc. Odpovíme, že hledáme Roda Ramsayho.

„Tohleto patří jeho mámě,“ dozvíme se. „Rod zrovna hlídá nějakej barák kus tímhle směrem.“

Oba dva s Alem na první pohled vypadáme jako federálové, takže se místní zvědavec ani neobtěžuje zeptat, proč tu vlastně jsme. Ochotně nám ale dá novou adresu a hlavou naznačí, kudy se máme vydat. Brzy se ukazuje, že náš cíl je necelé dvě minuty daleko – jde o skupinu malometrážních domků ze začátku šedesátých let. Od jejich dostavění uplynulo pětadvacet roků a své nejlepší časy mají dávno za sebou. Když najdu ten správný dům, zaparkuju a zamknu dveře služební herky, všimnu si stínu procházejícího za oknem v průčelí domu. Přijde mi, že vidím siluetu bez jediného kousku oblečení.

„Zdá se mi to, nebo je ten člověk nahý?“ ptám se Ala nevěřícně, jenomže ten tou dobou už stojí u dveří. Přesněji řečeno přímo přede dveřmi, na tom posledním místě, kde by se člověk v podobném případě chtěl vyskytnout. V hantýrce FBI se pro dveře vžilo označení „trychtýř smrti“. Stoupněte si doprostřed dveří a stane se z vás tak krásně orámovaný terč, že i prachmizerný a poloslepý střelec s pokročilým astigmatismem bude mít problém vás netrefit.

Otevřenými okny k nám z domu doléhá nějaký šramot – zní to jako zvuky otvíraných a zavíraných skříněk a popocházení sem a tam –, ale ke dveřím se nikdo nemá. Tvrdnout tak dlouho přímo na ráně mi začíná být dost proti srsti.

„By mě vážně zajímalo, co tam provádí,“ utrousí Al.

Tou dobou mě ale to, co tam dotyčný provádí, zajímá už natolik, že mám pravý šos saka posunutý trochu dozadu, abych se v případě potřeby snadno dostal k SIG Saueru P226, který nosím v pouzdru na úrovni ledvin. Přes devadesát procent přestřelek se odehrává na vzdálenost do sedmi metrů – míň, než má většina obýváků. Čím rychleji dokážete dostat svou zbraň do hry, tím rychleji to celé skončí. Proto mám ruku nenápadně připravenou za pánevní kostí.

Už i Al začíná vypadat trochu nervózně. Vtom ale uvnitř zachrastí řetízek, dveře se otevřou a před námi se objeví Rod Ramsay v celé své nemotorné obyčejnosti. Výška asi 185, váha kolem sedmdesáti. Chválabohu je oblečený, má na sobě džíny a kostkovanou vestu.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptá se s jemným bostonským akcentem.

Místo odpovědi se před ním zhmotní dva služební průkazy – INSCOM a FBI. Jestli ho to rozhodilo, dokázal to dobře skrýt. Rod si oba průkazy důkladně prohlédne, ale tomu mému se znakem FBI věnuje o něco více času. Sám bych se nejspíš zachoval stejně. Na každý pád jsem si to vyložil jako tichou výzvu k prolomení ledů.

„Jste Rod Ramsay?“ Může to vypadat jako zbytečná otázka, ale věřte nebo ne, znám agenty, kteří někoho půl hodiny vyslýchali, než přišli na to, že mají nesprávného.

Přikývnutí.

„Vadilo by vám, kdybychom si chvíli promluvili uvnitř?“

A je to tu: první nepatrné známky znepokojení. Rod bezděčně zdvihne ruku a zlehka si jí přejede po krku. Dědictví více jak šedesáti milionů let lidské evoluce. Kdysi dávno, když pro nás ještě byly nepřítelem číslo jedna kočkovité šelmy, se naši hominidní prapředkové naučili chránit si ve chvíli ohrožení v první řadě krk.

„A o čem, jestli se můžu zeptat?“ odvětí Rod. Další znak nervozity: ohryzek mu znatelně poskočil.

„Nebojte,“ nasadím uklidňující úsměv, „nemusíte si dělat obavy, nejde nám o vás. Zajímá nás jen pár informací ohledně osmé pěší.“ Tohle je zásadní okamžik, protože když nás Rod odpálkuje, vůbec nic na něj nemáme. Můžete se dlouhé dny připravovat a pak všechno během chviličky podělat jen tím, že druhého zatlačíte příliš do defenzivy.

Naštěstí pro nás se Rodovi moje vysvětlení zamlouvá. „Jasně, pojďte dál,“ celý se najednou uvolní. Po vstupu do domu mají mé oči problém přizpůsobit se panujícímu příšeří.

Zatímco si Al chystá papíry, rozhodnu se dát Rodovi najevo, že nejsem jeden z těch upjatých sucharů, které nám televize s oblibou maluje jako archetyp federála. S výrazem zájmu a potutelným úsměvem mu proto povídám: „Ten chlapík tady v pokoji, když jsme přijeli, to jste byl vy?“

„Jo, já,“ zlehka se uchichtne a pokrčí rameny. „Zrovna jsem vstal a neměl nic na sobě.“

„V pořádku. Jenom jsem se chtěl ujistit, že nemám vidiny nebo že to nebyl někdo jiný,“ zkouším nepřímo zjistit, jestli je v domě ještě někdo další, na koho bychom si měli dávat pozor.

„Ne, byl jsem to já. Omlouvám se, zapomněl jsem, že nemám zatažená okna.“

Všichni armádní zpravodajcise učí vést rozhovory a výslechy stejným způsobem, podle jedné a té samé příručky. Mají daná pravidla a striktně se drží předepsaných postupů – postupů, které jsou až neuvěřitelně podrobné a zkostnatělé. To prostě není můj styl. Absolutně není sporu o tom, že tihle chlapíci jsou stoprocentní profesionálové, ale jejich rozhovory s vyslýchaným pokaždé připomínají jasně nalajnovaný ostrý vojenský pochod, od začátku až do konce. Málokdy zvednou oči od desek a bloků na tak dlouho, aby mohli studovat nonverbální reakce lidí, se kterými mluví – nebo spíš ke kterým mluví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři minuty do soudného dne.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.