Anne Jacobs

DIE TUCHVILLA

Copyright © 2015 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe Random House

GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2017, 2021by Vítězslav Čížek

Jacket photo © Arcangel Images/Susan Fox; Arcangel Images/Yolande de Kort

ISBN  978-80-249-4453-1

I.

Augsburg, podzim 1913

1

Když prošla Jakubskou branou, zvolnila krok a šla stále pomaleji. Na východní straně města se jí otevíral nový svět. Nebyl tak útulně přehledný jako v Dolním Městě, nýbrž hlučný a násilný. Na loukách mezi potoky stály tovární areály jako pevnosti. Každý byl obehnán zdí, aby dovnitř nepronikl nikdo nepovolaný a ani jeden dělník neunikl dohledu. Uvnitř těchto pevností všechno bez ustání jen kmitalo a lomozilo, z komínů stoupal do nebe černý kouř a v halách rachotily stroje ve dne v noci. Marie to znala z vlastní zkušenosti: kdo tam pracoval, ten se proměnil v šedivý oblázek. Ohluchl z rámusení strojů, oslepl z rozvířeného prachu a oněměl z prázdnoty v hlavě.

Byla to její poslední šance.

Marie se zastavila a zamžourala proti slunci k Melzerově textilní továrně. Některá okna se leskla v ranním světle, jako by za nimi plápolal oheň. Zdi však byly šedé a tovární haly se v jejich stínu jevily téměř černé. Zato červené pálené cihly, z nichž byla postavena vila na druhé straně, zářily uprostřed parku v pestrých podzimních barvách jako zámek Šípkové Růženky vyčarovaný ve snu.

Je to její poslední šance! Proč to slečna Pappertová včera večer opakovala hned třikrát? Jako kdyby Marii zbývalo jenom vězení nebo smrt, jestli ji zase vyhodí i odtud. Zaostřila pohled na krásnou budovu, ale ta se jí před očima rozmazala a splynula s loukami a stromy v obrovském parku. Není taky divu, byla ještě slabá po chrlení krve před třemi týdny, a dnes ráno se samým vzrušením ani nenasnídala.

No tak dobře, pomyslela si. Aspoň je to pěkný dům a nebudu v něm muset šít, dostanu tam jinou práci. A jestli mě pošlou naproti do továrny, tak jim jednoduše uteču. Už nikdy se nebudu mořit dvanáct hodin denně s naolejovaným černým šicím strojem, u kterého se pořád trhá nit.

Narovnala si ranec, který nesla přes rameno, a vykročila ke vchodu do parku. Staromódní železná vrata z navzájem propletených šlahounů s květy byla dokořán. Příjezdová cesta se vinula parkem a končila na dlážděném prostranství, v jehož středu se nacházel kulatý květinový záhon. Nikde nikoho neviděla, ale zblízka působila vila ještě hrozivěji. Zejména portikus, jehož sloupy se tyčily přes dvě patra. Sloupy podpíraly balkon s kamennou obrubní, továrník zde zřejmě na silvestra večer držel řeč ke svým zaměstnancům. Ti nábožně upínali zraky k němu a jeho choti zabalené do kožešin. Možná taky dostávali kořalku nebo pivo gratis. Sekt určitě ne, protože šampaňské pil továrník se svou rodinou.

Vlastně tady ani nechtěla pracovat. Když se podívala nahoru na plynoucí mraky, zdálo se jí, jako by se vysoká budova z pálených cihel pohybovala směrem k nim, aby se o ně rozdrtila. Jenže tohle byla její poslední příležitost a neměla asi na vybranou. Marie si pozorně prohlížela průčelí vily. Napravo i nalevo od venkovní sloupové haly byly dvě branky. Vchody pro služebnictvo a dodavatele.

Zatímco pořád ještě uvažovala, ke kterým z obou dveří má zamířit, uslyšela za sebou rachotivý zvuk automobilu. Těsně kolem ní projela limuzína. Zděšeně uskočila stranou a stačila ještě zachytit šoférův obličej. Byl mladý a na hlavě měl modrou čepici s kšiltem a zlatou kokardou. Aha, pomyslela si. Teď naloží továrníka a odveze ho do kanceláře.

Továrna je přitom jen pár kroků odsud. Nanejvýš deset minut pěšky. Jenže tak bohatý pán nepůjde po svých, mohl by si umazat drahé boty a kabát.

Zvědavě a taky trochu závistivě se zahleděla na vrata mezi sloupy, jež se teď otvírala. Objevila se v nich služebná v tmavomodrých šatech, světlé zástěře a velikém čepci pokrývajícím vlasy, hladce sčesané dozadu. Za ní stanuly dvě dámy zahalené v dlouhých pláštích s měkkými kožešinovými límci, jedna v tmavočerveném, druhá ve světlezeleném. Klobouky jako přelud z květů a tylu, při nastupování do limuzíny se ukázaly i půvabné polovysoké střevíce z hnědé kůže.

Za oběma ženami vyšel nějaký pán – ale nemohl to být ředitel továrny, na to byl příliš mladý. Šlo snad o manžela některé z dam? Nebo o syna z této rodiny? Měl na sobě krátký hnědý cestovní plášť a nesl brašnu, kterou s rozmachem položil na střechu automobilu, než do něj nasedl. Šofér bláznivě poskakoval kolem, otevřel dveře vozu a nabídl dámám ruku, jako kdyby se do čalouněných sedadel nedokázaly posadit samy a bez jeho pomoci. Zajisté, ty dámy byly z cukru a rozpustily by se. Přeháňka ustala a mraky odnesl vítr. Jaká škoda, že dnes neprší!

Když se panstvo naskládalo do vozu, šofér s nimi objel kulatý záhon, kde kvetly červené astry, růžové jiřiny a bledě fialkový vřes. Po tomto rozvážném obratu vozidlo zaburácelo směrem k bráně. Projelo kolem Marie tak těsně, až jí zavadilo stupátkem o sukni rozevlátou větrem. Šedivé mužské oči si ji prohlížely s neskrývanou zvědavostí. Mladý pán smekl klobouk. Ležérní sestřih vlnitých vlasů a světlý knírek mu dodávaly vzezření bezstarostného studenta. Usmál se na Marii a potom se předklonil a řekl něco dámě v červeném kabátě. Ta se hned nato zasmála. Utahovali si snad ze špatně oblečeného děvčete s uzlíkem přes rameno? Marii zabolelo v hrudi a musela znovu přemáhat nutkání udělat namístě čelem vzad a běžet zpátky do sirotčince. Jenže neměla na vybranou.

Kouř ulpívající za automobilem páchl benzinem a spálenou gumou, až se z toho rozkašlala. Energicky obešla kulatý trávník a zamířila k levému postrannímu vchodu, kde se ohlásila klepadlem z černého železa. Nestalo se nic – patrně byli všichni v práci, bylo už ostatně deset. Zaklepala ještě jednou, a když ani pak neuspěla, chystala se jednoduše zmáčknout kliku. Ale vtom uslyšela zevnitř kroky.

„Ježíšmarjá – to je ta nová. Proč jí nikdo neotevře? Holka si netroufá dovnitř sama…“

Byl to mladý pronikavý hlas. Marie poznala služebnou, která předtím otvírala hlavní vchod dámám. Růžolící blondýna, silná a zdravá, po tváři se jí rozléval bezelstný úsměv. Nejspíš pocházela z některé vesnice v okolí, na městské dítě rozhodně nevypadala.

„Pojď dál, nemusíš se stydět. Ty jsi Marie, viď? Já jsem Auguste. Druhá pokojská. Už jsem tady rok.“

Zdálo se, že je na to pyšná. To ale musí být dům, když zaměstnává dvě pokojské! Tam, kde Marie pracovala předtím, musela dělat všechno sama. I prát a vařit.

„Pozdrav Bůh, Augusto. Děkuju za přivítání.“

Marie vyšla tři schody v úzké chodbě. Bylo to zvláštní. Vila z pálených červených cihel měla spoustu vysokých i nízkých oken, ale tady v traktu pro služebnictvo vládla taková tma, že člověk ani neviděl, kam klade nohu. Ale možná to bylo tím, že měla oči ještě oslněné od ranního slunce.

„Tady je kuchyň. Kuchařka ti určitě dá kafe a housku. Vypadáš dost hladově…“

Taky že ano. Vedle švarné a zdravím kypící Augusty si Marie připadala jako strašidlo. Hubená byla vždycky, ale po nemoci se jí propadly tváře a z ramenou trčely kosti. Zato oči se zdály být dvakrát větší než předtím a tmavohnědé vlasy jí vzpurně trčely jak z pometla. Aspoň to ještě včera tvrdila slečna Pappertová. Vedla sirotčinec U sedmi mučednic a vypadala, jako kdyby každé z těch martyrií prožila sama na vlastní kůži. Ale nic jí to nepomohlo, Pappertová je zlá čarodějnice a jednou se určitě bude smažit v pekle. Marie ji bytostně nenáviděla.

Kuchyň představovala útočiště. Bylo zde teplo, světlo a všude plno vzácných vůní. Místnost mohla vyprávět o šťavnaté šunce, čerstvém chlebu a koláčích, o lahodných paštikách, slepičí polívčičce a hovězím bujonu. Voněla tymiánem, rozmarýnem a šalvějí, hřebíčkem a muškátem. Marie stála ve dveřích a pozorovala dlouhý stůl, u něhož kuchařka konala všemožné přípravy. Teprve teď pocítila, jaká je venku zima, a roztřásla se. Je to krásná vyhlídka sedět u pece s hrnkem kávy s mlékem, cítit teplo, dýchat vůni blahobytu a přitom pomalými doušky upíjet horkou kávu.

Ze zamyšlení ji vytrhl hlasitý výkřik. Vydala ho ze sebe postarší hezká žena, jež právě vešla do kuchyně z druhé strany a při pohledu na Marii zděšeně couvla.

„Panenko Maria!“ zasténala a chytila se oběma rukama za hruď. „To je ona! Pán mě ochraňuj. Přesně jako v mém snu. Pane Ježíši Kriste, chraň nás od zlého…“

Žena se musela opřít o zeď a strhla přitom z háku měděný hrnec, který vzápětí s rachotem dopadl na kachlovou podlahu. Marie strnula leknutím.

„Vy už jste se dočista zbláznila, Jordanová!“ vyštěkla na ni rozzlobená kuchařka. „Pánbůh s vámi, jestli se hrnec vyboulil nebo dokonce praskl.“ Graciézní žena, kterou právě oslovili „Jordanová“, však kuchařčin jekot nevnímala. Ztěžka oddechujíc se odlepila od zdi a sáhla si oběma rukama do účesu ozdobeného černou stuhou. Stejně tak černou sukni a blůzu doplňovala ještě malá brož: kamej s vyobrazením něžné dívčí hlavy zasazená do stříbra.

„To… to nic,“ zašeptala a přiložila si obě ruce na spánky, jako by ji bolela hlava. Migrénami trpěla pouze „milostivá“, zaměstnankyně docela obyčejně bolela hlava, a to z chlastu nebo nicnedělání.

„Zase se vám něco zdálo?“ zavrčela kuchařka a vylovila hrnec zpod stolu. „Ještě se těmi sny jednou proslavíte. Sám císař si vás zavolá a nechá si od vás vyložit budoucnost.“

Hlasitě se zasmála a znělo to trochu jako kozí mečení. Posměšně, ale ne zlomyslně.

„Nechte si ty svoje hloupé vtipy!“ bránila se Jordanová.

„Jenže vám se zdá pořád o samém neštěstí,“ pokračovala kuchařka jakoby nic. „To si vás císař asi těžko pozve!“

Marie se opírala o dveře, srdce jí zběsile bušilo a najednou se jí udělalo špatně. Ani jedna z žen ji nebrala na vědomí a Jordanová teď místo toho oznámila, že milostivá slečna si přeje čaj a pečivo a že sebou má kuchařka hodit.

„Milostivá slečna bude muset mít strpení, musím napřed postavit vodu.“

„To je pořád dokola. V kuchyni se všichni flinkají a od milostivé slečny to pak schytám já.“

Marii připadalo zvláštní, že hlasy zněly stále rozčileněji, ale přitom slábly. Snad za to mohlo pískání, jež přehlušovalo všechny ostatní zvuky. Neříkala snad kuchařka, že musí teprve postavit vodu? Tak proč ten kotel už píská?

„Flinkají?“ zaznamenala Marie kuchařčin hlas. „Musím chystat oběd, k tomu koláče. A na večer hlavní chod pro dvanáct lidí. Sama a bez pomoci, protože ta hloupá holka Gertie utekla.“ Kdyby mi sem tam nebyla k ruce Auguste… Bože na nebi!“

„Panenko Maria – teď máme nadělení!“

Marie se chtěla honem posadit, ale nestihla to. Šedivé a světlehnědé dlaždice na kuchyňské podlaze se k ní řítily závratným tempem a potom nastala tma. Jenom srdce jí tupě bušilo a tlouklo, lomcovalo celým tělem a způsobovalo třas. Nemohla s tím přestat, zuby jí drkotaly o sebe a ruce ochromila křeč.

„Tohle nám ještě scházelo. Epileptička. To mně byla milejší Gertie i při těch avantýrách s chlapy…“

Marie se neodvažovala otevřít oči. Musela omdlít. Od chrlení krve se jí to nestalo. Že by znovu plivala krev? Bože – jenom to ne! Strašně se tehdy vyděsila. Z úst jí tekla světlá krev. Strašně moc krve. Tolik, že se pak nemohla ani postavit.

„Zavřete tu svou hloupou papulu,“ zavrčela kuchařka. „Ta holka je úplně vyhladovělá, tak jaký div, že to s ní švihlo. Tady – vezměte ten hrnek.“

Někdo ji drsně chytil v podpaží a trochu nadzvedl trup. Marie ucítila na rtech teplý okraj hrnku, voněl kávou.

„Napij se, holka, to tě postaví na nohy. Jenom pij. A ještě trochu.“ Marie zamrkala. Před očima měla kuchařčin široký rudý obličej.

Nebyl pěkný, byl zpocený, ale dobromyslný. Za ním rozeznávala hubenou černou postavu Jordanové. Na černé blůze se jí leskla stříbrná brož a ve tváři se zračil hnus.

„Co se s ní tak pipláte? Jestli je nemocná, tak ji slečna Schmalzlerová stejně pošle pryč. A bude to dobře. Moc dobře. Způsobí pohromu, jestli zůstane. Moc velké zlo přivolá do domu, já to vím…“

„Zalijte ten čaj, voda se už vaří.“

„To není moje práce!“

Marie se rozhodla, že se přece jen trochu napije kávy. I když tím prozradí, že už je zase při smyslech, což by ráda ještě na chvíli zatajila. Nemůže v tom ale tu milou kuchařku nechat. A naštěstí to vypadá, že neplivala krev.

„Tak vida,“ zamumlala kuchařka spokojeně. „Už je to zas v pořádku?“

Marii se ze silného hořkého nápoje dělalo špatně. Zaklonila hlavu a s námahou se usmála.

„Ujde to… Děkuju za tu kávu…“

„Zůstaň ještě chvilku ležet. Až ti bude líp, dostaneš do žaludku něco pořádného.“

Marie poslušně přikývla, i když se jí z představy housky s máslem nebo dokonce slepičí polévky zvedal žaludek. Ženy ji položily na dřevěnou lavici, kde sedávali zaměstnanci, když se přišli najíst. Marie se za ty mdloby neskonale styděla. Dvě ženy ji musely zvednout a uložit na lavici. A pak ty řeči Jordanové. Nejspíš to nemá v hlavě úplně v pořádku. Že ona, Marie, je prý epileptička a přinese do vily zlo. Je to přesně obráceně. Vila je dům zla, poznala to hned první den a srovnávala si to v hlavě. Ať je to třeba poslední šance – v žádném případě tu nezůstane. Ani za peníze a dobré slovo. A kvůli těm hloupým kecům Pappertové už vůbec ne.

„Co to vyvádíte?“ zaječela kuchařka. „Konvice na čaj se nikdy nesmí nalévat až úplně navrch – teď všechno přeteče a milostivá slečna to přičte mně!“

„Kdybyste dělala svoji práci jak se sluší a patří, tak se to nestalo. Koneckonců já nejsem kompetentní přes vaření čaje. Jsem komorná, a ne kuchyňská ficka!“

„Ficka? Domýšlivost z vás čouhá ze všech stran. Pýcha a očividná hloupost.“

„Co se to tu dole děje?“ uslyšela Augustu. „Milostivá slečna zvonila kvůli čaji už třikrát a je dost rozparáděná. A Jordanová má okamžitě přijít nahoru…“

Marie uviděla, jak beztak už bezbarvý obličej komorné nabral ještě další odstín bledosti. Sama už mohla zvednout hlavu, nevolnost pominula.

„Já to tušila,“ zamumlala Jordanová temně.

Když se šustící sukní chvátala z kuchyně, Marie ucítila její pohled.

Jordanová na ni civěla jako na nebezpečný hmyz.

2

Eleonora Schmalzlerová byla statná žena. Sloužila v rodině čtyřicet sedm roků a skráně jí za tu dobu zešedivěly, ale ramena a záda měla rovná jako ve svých nejlepších letech. V Pomořanech byla komornou milostivé slečny Alicii von Maydorn a po její svatbě následovala svou paní do nového domova v Augsburgu. Vlastně se tu dalo mluvit o mesalianci – Johann Melzer byl továrník, syn provinčního učitele. Muž, který se vypracoval a někam to dotáhl. Urození Maydornové byli naopak na mizině. Dva synové se stali důstojníky a jenom stáli peníze, statek v Pomořanech vázl pod těžkými dluhy. Alicia se navíc zasnoubila velmi pozdě, už jí táhlo na třicet. Od dětství měla nehybný kotník – po nešťastném pádu ze schodů, což její cenu na sňatkovém trhu sráželo ještě níž.

Hospodyní byla Elonore Schmalzlerová ustavena zpočátku jen výpomocně. Alicia Melzerová totiž nechovala důvěru k personálu z města. Podle jejího názoru ti lidé hleděli jen na svůj prospěch, a ne na blaho panského domu. Před ní tam působili dva majordomové a jedna hospodyně, které Alicia brzy vyhodila. Eleonore Schmalzlerová se však skvěle osvědčila už od prvního dne. Spojovala v sobě sounáležitost se svou paní a přirozený talent řídit lidi. Kdo pracoval ve vile, ten se na svou službu musel dívat jako na privilegium, které je třeba zasloužit si ctnostmi jako upřímnost, píle, mlčenlivost a věrnost.

Táhlo už na jedenáctou dopolední a milostivá paní a slečna Katharina se měly každou chvíli vrátit. Vezly mladého pána na nádraží – ten už několik let studoval na Mnichovské univerzitě. Následně pak měla milostivá s dcerou konzultaci u doktora Schleichera. Návštěvy lékaře trvaly většinou půl hodiny. Eleonore Schmalzlerová o nich neměla valné mínění, ale milostivá paní vkládala do doktora velké naděje. Téměř osmnáctiletá Katharina Melzerová trpěla nespavostí, nervozitou a prudkým bolením hlavy.

„Augusto!“

Hospodyně správně poznala komornou podle její chůze na chodbě. Auguste opatrně odstrčila dveře a vbalancovala dovnitř s malým stříbrným podnosem v pravé ruce, na němž nesla použité šálky od čaje, konvičku na smetanu a cukřenku.

„Ano, slečno Schmalzlerová?“

„Už je jí lépe? Tak ji potom pošlete za mnou.“

„Zajisté, slečno Schmalzlerová. Už je zase jako rybička. Je to příjemné mladé děvče, ale je strašně hubená a taky nemá ani…“

„Čekám, Augusto.“

„Samozřejmě, slečno Schmalzlerová.“

S každým je třeba jednat jinak. Auguste byla ochotná, ale rozumu moc nepobrala a kromě toho měla sklon k žvanivosti. A že to i přesto dotáhla na pokojskou, záleželo jedině na doporučení Eleonory Schmalzlerové. Auguste vynikala poctivostí a oddaností vůči rodině. Pracovala zde i děvčata, která pokukovala po práci v továrně a za pár měsíců utekla. Auguste by tohle nikdy neudělala, visela na domě a svém postavení, na něž byla velice pyšná.

Dveře zavrzaly, jak je ta nová otvírala. Hospodyně v nich spatřila hubené, bledé stvoření s obrovskýma očima. Tmavé vlasy mělo svázané do copu, z něhož všude vyčuhovaly pramínky. Tak to je tedy ona. Marie Hofgartnerová, osmnáct let. Sirotek. Patrně se narodila jako nemanželská a do svých dvou let vyrůstala s matkou. Po její smrti se dostala do sirotčince U sedmi mučednic. Ve třinácti ji dali do jedné domácnosti v augsburském Dolním Městě, ale za čtyři neděle odtamtud utekla. A selhaly i další dva pokusy zaměstnat ji jako pomocnici v domácnosti. Jako šička u módní krejčové vydržela rok, potom následoval půlrok v Steyermannově textilní továrně. Před třemi týdny u ní nastalo chrlení krve…

„Pozdrav Bůh, Marie,“ pronesla Schmalzlerová nuceně vlídně k malé žalostné postavě. „Už je ti dobře?“

Tmavé oči na ni hleděly s neobvyklou intenzitou a hospodyně se pod Mariiným pátravým pohledem necítila dobře. Buď je to děvče mimořádně prostoduché, nebo je tomu právě naopak.

„Děkuji. Už je mi dobře, slečno Schmalzlerová.“

Ta malá je statečná. Nebyla z těch, co pořád naříkají. Před chvilkou ležela v bezvědomí na podlaze v kuchyni – aspoň jak o tom referovala Jordanová –, a teď tu stojí a dělá, jako by se nic nestalo. Prý je to epileptička, tvrdila Jordanová. Ale ta žvaní hlouposti každou chvíli. Eleonore Schmalzlerová se nikdy nespoléhala na úsudek žádného ze zaměstnanců. Dokonce si dovolovala – ovšem jen tajně – přezkoumávat svým bystrým rozumem úsudek panstva.

„Výborně,“ začala Schmalzlerová. „Potřebujeme děvče na kuchyňskou práci a tebe doporučila slečna Pappertová. Už jsi někdy pracovala v kuchyni?“

Byla to vlastně zbytečná otázka, protože hospodyně četla dívčinu pracovní knížku a vysvědčení, které jí včera doručil posel.

Dívčiny oči bloudily přes malou sedací soupravu s vysokými vyřezávanými židlemi a nástěnnou polici přeplněnou knihami a spisy. Na chvíli se zastavily u mohutně řasených zelených závěsů na okně. Místnost, kde hospodyně sídlila, byla bohatě vybavená a na dívku zřejmě udělala veliký dojem. Ale hned nato nepatrné mrknutí očima prozradilo, že Marie objevila na stole své papíry. Proč se mě vůbec ptá, říkal její pohled. Přece si to přečetla.

„V domácnosti jsem byla zaměstnaná třikrát. Musela jsem vařit, prát, nandávat jídlo a hlídat děti. Kromě toho jsme v sirotčinci čistili zeleninu, nosili vodu a myli nádobí.“

Vůbec nebyla prostoduchá, spíš až moc chytrá. Eleonore Schmalzlerová neměla ráda příliš inteligentní zaměstnance. Tahle sorta myslela jenom na svůj prospěch, a ne na blaho domu, a taky byla schopná šikovných podvodů. Hospodyně si jen nerada připomínala jistého sluhu, který léta dával stranou panské červené víno a prodával je. Ještě dnes si vyčítala, že tomu gaunerovi tak dlouho sedala na lep.

„Takže se do svých úkolů rychle zapracuješ, Marie. Jako kuchyňská síla budeš podléhat v prvé řadě paní Brunnenmayerové, to je naše kuchařka. Ale i ostatní zaměstnanci jsou oprávněni udílet ti pokyny a ty je poslechneš, když ti dají něco za úkol. Říkám ti to, protože – aspoň jak tady vidím – jsi ještě nikdy nepracovala v tak velikém domě.“

Na okamžik ulpěla na dívce zkoumavým pohledem. Posloucháš mě vůbec? Marie zírala na zarámovanou uhlokresbu zavěšenou nad psacím stolem. Dárek od milostivé slečny Kathariny, která minulý rok na Vánoce všechny zaměstnance obšťastnila svou vlastní kresbou. Tahle zobrazovala tovární haly se zubatými, na severní straně prosklenými trojúhelníky pilových střech.

„Líbí se ti ten obrázek?“ zeptala se jízlivě.

„Moc. Jen pár čar, a přece se hned pozná, co to má být. Taky bych to ráda uměla.“

V hnědých očích té malé se zračilo nadšení a touha. Dokonce se jí po tváři mihl úsměv. Hospodyně se obrnila. Byla citlivá na nenaplněné touhy, břímě, které ve svých více než šedesáti letech dosud neodložila. Přitom pro duševní klid, k její práci tak nezbytný, neexistovalo nic škodlivějšího než takovéhle sentimentality.

„Kreslení raději přenech milostivé slečně, Marie. Ty se máš v téhle domácnosti moc co učit. Především v kuchyni, kde se připravují vybrané pokrmy. Ale taky jinde, například co se týče styku s panstvem. Vedeme veliký dům, často se tu pořádají večeře pro větší společnost a jednou za rok i ples. A pro všechny tyto společenské události máme přísná pravidla.“

V dívčině tváři teď konečně vzklíčilo trochu zájmu. Při vší mazanosti se přece jen jevila dost naivní a zasněná. Nejspíš četla sešitové romány a myslela si, že svět je plný romantických bouří lásky.

„Myslíte opravdický ples? S tancem, hudbou a všemi těmi nádhernými šaty?“

„Přesně o tom mluvím, Marie. Ale ty z toho moc neuvidíš, protože tvoje pracoviště je dole v kuchyni.“

„Ale… když se podává jídlo…“

„Při velkých příležitostech servírují pouze mužští zaměstnanci. I to patří k věcem, které se musíš naučit. Přejděme teď k praktickým záležitostem. Zaměstnám tě na čtvrt roku za mzdu pětadvacet marek. Tu dostaneš ve dvou splátkách. Deset marek po uplynutí jednoho měsíce, zbytek o dva měsíce později. Samozřejmě jen když se osvědčíš.“

Schmalzlerová se na chvíli odmlčela, aby si prověřila dopad svých slov. Marie se tvářila lhostejně. Výborně. Hamižná zřejmě nebude. Jako pomocná kuchyňská síla taky nemůže očekávat víc.

„Dále od nás obdržíš dvoje jednoduché šaty a tři zástěry. Budeš ty věci udržovat v čistotě a pořádku a denně je nosit. Vlasy si zavážeš pod šátek a budeš si neustále umývat ruce. Ponožky a boty máš snad vlastní. Jak to vypadá s prádlem? Ukaž.“

Dívka si rozvázala ranec a Eleonore Schmalzlerová zjistila, že ani tady to není nejlepší. Kde vůbec zůstává ta spousta peněz, které se o svátcích vybírají na sirotčinec? To děvče nemá než dvě prodřené košile, jedny spodky na vystřídání, děravou vlněnou spodničku a několik párů hojně zalátaných ponožek. Náhradní boty žádné.

„Uvidíme. Když se osvědčíš – do Vánoc není daleko.“

Zaměstnanci dostávali o svátcích dárky, většinou látky na šaty, kůži na boty nebo bavlněné ponožky – výše postavení zaměstnanci obdrželi rovněž malé rodinné upomínky jako hodinky, obrázky a podobně. Té malé bude třeba – za předpokladu, že si to zaslouží – něco přidat. Potřebuje taky vlněný kabát a teplou čepici. Hospodynin hněv na sirotčinec vzplál nanovo. Ta holka nemá ani teplý přehoz, ve všem se tam spoléhají na nového zaměstnavatele.

„Spát budeš nahoře v třetím patře, kde jsou komůrky pro zaměstnance. V jedné spí vždycky dvě ženy, ty budeš sdílet ložnici s Mariou Jordanovou.“

Marie si už zase balila ranec, ale teď se celá zděšená zarazila.

„S Mariou Jordanovou? S tou komornou? Co nosí brož s vyřezanou dívčí hlavou?“

Eleonoře Schmalzlerové bylo navíc jasné, že Jordanová rozhodně není příjemná spolunocležnice. Ale mladé holce nepřísluší vyjadřovat v tomto směru nějaká přání.

„Vždyť už ji znáš. Maria Jordanová je v tomto domě vážená osoba. Sama poznáš, že komorná se těší mimořádné důvěře své paní, a proto je její postavení mezi zaměstnanci po právu vysoké.“

Dokonce i ona sama na Jordanovou občas žárlila. Nebyla komornou jen milostivé paní, nýbrž obsluhovala i obě milostivé slečny. Rovněž Eleonore Schmalzlerová bývala kdysi komornou, a tak si plně uvědomovala intimitu takového postavení.

Hubená postava správkyně domu se vztyčila, a tím i trochu zvětšila, neboť si právě narovnala záda.

„Promiňte, ale já v žádném případě nechci bydlet s Mariou Jordanovou. To budu radši spát na půdě, kde jsou myši. Nebo v kuchyni. V nejhorším případě i v mezipatře.“

Eleonore Schmalzlerová se musela přemoct, aby si udržela glanc. S takovou drzostí se ještě nesetkala. Holka ze sirotčince si sem přijde, otrhaná a napůl vyhladovělá, může se vykázat leda tak spoustou špatných vysvědčení, a ještě si klade požadavky. Hospodyně s tou malou ještě před chvilkou soucítila, ale teď ji do samé hloubi duše vyděsila její troufalost. Ale ovšem, mohla si to přečíst skoro ve všech vysvědčeních. Namyšlená, drzá, vzpurná, líná, neposlušná… Jenom záludná nejspíš nebude. Ale to ostatní úplně stačí. Eleonore Schmalzlerová by ji nejradši poslala zpátky do sirotčince, ale byl tu bohužel menší problém. Ať už k tomu má jakýkoli důvod, milostivá paní si přeje, aby tuhle dívku zaměstnali.

„To se ukáže,“ odsekla jí nakvašeně. „A ještě jedna věc, Marie. Jak sis všimla, slečna Jordanová je křestním jménem Maria. Proto tady v domě dostaneš jiné jméno, aby nedocházelo k záměně.“

Marie dovazovala druhý uzel na ranečku a samou námahou jí z toho zbělely klouby na prstech.

„Budeme ti říkat Rosa,“ rozhodla hospodyně bez ptaní. Za jiných okolností by dala služce na výběr ze dvou nebo tří jmen, ale tahle si takovou vstřícnost nezaslouží.

„To by bylo prozatím vše, Roso. Jdi teď do kuchyně, budou tě tam potřebovat k práci. Else ti později ukáže komůrku a vydá ti nějaké šaty a zástěry.“

Odvrátila se od Marie a popošla k oknu, aby trochu odhrnula záclonu. Tady je máme. Robert pomáhal milostivé slečně vystupovat, milostivá paní už stála na schodech před vraty. Zřejmě se trochu oteplilo, milostivá slečna dokonce odložila plášť. Podala ho Robertovi, aby jí ho odnesl, a ten se tomuto úkolu věnoval velice oddaně. Schmalzlerová si povzdechla, bude si s tím mladým mužem muset trochu pohovořit. Je to snaživý hoch a mohl by to dotáhnout dál, možná dokonce až na majordoma. Mohla jen doufat, že na fámách, které kolovaly mezi personálem, není nic pravdivého.

„Elso? Řekni kuchařce, že se panstvo vrátilo. Ať připraví kávu a obvyklý malý zákusek.“

„Ano, slečno Schmalzlerová.“

„Počkej. Potom přineseš z komory na prádlo věci pro tu novou služku v kuchyni a odneseš je nahoru na pokoj. Bude spát s Mariou Jordanovou.“

„Ano, slečno Schmalzlerová.“

Hospodyně vyšla na chodbu udílet další pokyny. V kuchyni vládl obvyklý zmatek před slavnostní večeří. Kuchařka byla vynikající pracovní síla, ale když něco dělala, nebylo radno dotýkat se její autority. I teď reagovala na Elsino hlášení nevrle – hospodyně přece ví, že káva a občerstvení budou nachystány přesně. Schmalzlerová se vrátila do svého pokoje a k velkému překvapení tam našla Marii. Vlastně Rosu, jak jí odteď měli říkat.

„Co tu ještě chceš?“

Dívka už měla ranec přes rameno a v očích takový zvláštní výraz.

Bolavý, ale zároveň neskutečně tvrdý.

„Je mi líto, slečno Schmalzlerová.“

Hospodyně si ji prohlížela celá zmatená. V té holce se naprosto nedá vyznat.

„Čeho je ti líto, Roso?“

Malá se nadechla, jako kdyby zvedala těžký předmět. Vztyčila hlavu a přimhouřila oči.

„Chtěla bych, abyste mi říkali mým vlastním jménem. Jmenuju se Marie, a ne Maria jako slečna Jordanová. Kromě toho pracuju v kuchyni a nemyslím, že mě milostivá paní bude někdy volat. Ta si zavolá svou komornou, ale rozhodně ne pomocnici v kuchyni. Nemůžou si nás tedy splést.“

Své důvody přednášela potichu a neustále u toho přikyvovala. A i když hovořila tiše, mluvila plynně a bez ostychu. Hospodyně si dokonce vskrytu pomyslela, že Marie nemá tak úplně nepravdu. Ale vzhledem k její drzosti to v žádném případě nepřizná.

„O tomhle ti nepřísluší rozhodovat!“

Míra byla dovršena. Ta osoba se prostě jenom štítí práce a hledá záminku, jak se i nadále nechat vykrmovat v sirotčinci, místo aby si vydělávala na živobytí.

„Vy to nechápete?“ pokračovala Marie rozčileně. „Tohle jméno mi vybrali moji rodiče. Dlouho a důkladně nad tím přemýšleli, než mi dali právě tohle jméno. Marie. Je to jejich závěť. Proto nebudu používat jiné jméno.“

Znělo to jako zoufalé odhodlání a Eleonore Schmalzlerová se vyznala v lidech dost dobře na to, aby si uvědomila, že tohle děvče se neštítí práce ani není bezdůvodně zarputilé. Připadalo jí to spíš dojemné, i když si k tomu ta malá něco přifantazírovala. Její rodiče! Byla nemanželská a svého otce patrně nikdy neviděla.

To tvrdohlavé stvoření půjde velice těžko nějak ukočírovat, to bylo hospodyni jasné. A nejradši by tu malou zase nechala odejít. Jenže je zde přání jejího panstva.

„No tak dobře,“ souhlasila a nutila se do úsměvu. „Zkusíme to napřed s tvým pravým jménem.“

„Ano prosím, slečno Schmalzlerová.“

Triumfovala snad? Ne, spíš to vypadalo na obrovskou úlevu. Uplynulo pár vteřin a Marie dodala: „Děkuji mnohokrát.“

Udělala něco jako náznak pukrlete a potom se konečně vzdálila do kuchyně. Hospodyně ze sebe vydala sotva slyšitelný povzdech.

Tohohle vzpurného ducha je třeba zlomit, pomyslela si. Určitě to pochopí i milostivá paní.

3

„Prosím, Elisabeth! Jsem na smrt unavená a kromě toho mě bolí hlava.“

Katharina už ležela na posteli, pořád ještě oblečená do světlezeleného kostýmu, jenom si už rozpustila vyčesané vlasy a zula kotníčkové boty na podpatku. Elisabeth znala stavy své sestry už celé roky. Podle jejího názoru to byla úžasná simulantka, která si tím jenom chtěla zajistit pozornost svého okolí.

„Bolí tě hlava?“ opáčila věcně. „Tak to by sis měla vzít prášek, Kitty.“

„A dostanu z něho žaludeční křeče.“

Elisabeth jen pokrčila rameny, aniž projevila nějaký soucit, a posadila se před zrcadlem na židličku se světlemodrým potahem. Na sestřině toaletním stolku vládl bezuzdný chaos skleněných lahviček, spon do vlasů, hřebenů z želvoviny, labutěnek a dalších věcí. Auguste mohla uklízet stokrát za den, a Katharina zase udělala nepořádek. Její malá, praštěná sestra už prostě je taková.

„Chtěla jsem ti jenom povědět, co mi prve říkala Dorothea. Potkala tě s Paulem předevčírem večer v Opeře – vzpomínáš si?“

Elisabeth se naklonila k zrcadlu a dělala, že si musí zastrčit blond pramínek vlasů do účesu. Ve skutečnosti bedlivě pozorovala sestřinu reakci. Bohužel ji to netrklo ani trochu – Katharina si položila ruku na čelo a zavřela oči. Patrně neměla v úmyslu odpovědět.

„Muselo to být krásné představení…“

Teď se sestřička pohnula, sundala ruku z čela a pohlédla na Elisabeth. Takové bláznivé věci jako hudba nebo malířství ji vždycky přiměly k tomu, aby na bolení hlavy rázem zapomněla.

„Bylo to skutečně velkolepé představení. Hlavně představitelka Eleonory byla úžasná. Fidelio je vůbec dojemný příběh a ta hudba…“

Elisabeth ještě trochu popíchla Katharinino nadšení, aby se o to víc přiblížila k cíli.

„Ano, také teď lituji, že jsem s vámi nešla.“

„Já to nechápu, Liso. Nechat si ujít takový umělecký zážitek. Držíme si tam přece lóži. A vůbec, ten tvůj odpor ke koncertům a opeře…“

Elisabeth se spokojeně usmála. Katharina se teď na posteli posadila, po bolestech hlavy nebylo ani památky. Tlachala o kostýmech a výpravě – její bláznivá malá sestra je dokonce nakreslila.

„Dorothea říkala, že o přestávce zavítala do naší lóže návštěva…,“ pokračovala Elisabeth.

Katharina se zamračila, jako by se musela rozpomínat. Elisabeth to považovala za přetvářku – Katharina přece moc dobře ví, kdo je tam navštívil.

„Ano, správně. Přišel nás pozdravit poručík von Hegemann. Dověděl se, že Paul tráví víkend v Augsburgu, a nechal přinést sekt. Bylo to od něho velice milé.“

A bylo to venku. Elisabeth najednou viděla v zrcadle jenom svůj vlastní obraz. Neměla hezký obličej, když se rozčílila. Měla ho vypasený a rty se jí zúžily.

„Poručík von Hagemann přišel pozdravit Paula? To je od něho opravdu milé.“

Elisabeth sama slyšela, jak vyumělkovaně to zaznělo. Ale na to, aby se přetvařovala, byla příliš rozzlobená.

„Poslyš, Liso,“ spustila Kitty a zapadla zpátky do polštářů. „Ti dva jsou přece kamarádi ze školy.“

To byla sice pravda, ale Paul byl o dva roky starší a s Klausem von Hagemann nikdy neseděl v jedné lavici. Jenom chodili do stejného gymnázia. A vůbec – Paul tento víkend trávil spoustu času se svými přáteli, ale Klaus von Hagemann do tohoto kruhu nepatří.

„Dorothea taky vykládala, že ses s poručíkem skvěle bavila, Kitty. Je to pravda, že na druhé jednání zůstal v lóži a seděl vedle tebe?“

Katharina si už zase přitiskla ruku na čelo, ale přece jen zvedla hlavu a pobouřeně upřela zrak na sestru. Aha – tak teď jí to konečně došlo.

„Jestli narážíš na to, že já a Klaus von Hagemann…“

„Ovšemže na to narážím!“

„To je přece k smíchu!“

V Katharininých očích se projevilo rozhořčení, sevřela rty a na čele se jí udělala vráska. Elisabeth si roztrpčeně uvědomila, že sestra i teď vypadá hezky. Trochu šikmé oči, malý nos a kulatá vyzývavá ústa propůjčují jejímu trojúhelníkovitému obličeji neobyčejnou přitažlivost. K tomu má bohaté tmavohnědé vlasy, a když na ně dopadá světlo, nabývají lehce měděného odstínu. Ona sama je blondýna. Prostě jenom blond, bez čehokoli zvláštního. Ani popelavá, ani tmavší, ani slámově světlá – je to k uzoufání.

„K smíchu?“ vykřikla Elisabeth vzteky bez sebe. „Celé město nemluví o ničem jiném. Kouzelná Katharina, křehká víla s tmavými loknami, královna nadcházející plesové sezony. A teď ještě poplete hlavu nadporučíku von Hagemann, chytrému a uvážlivému mladému muži, který se už rok dvoří její sestře…“

„Prosím tě přestaň, Liso! To vůbec není pravda!“

„Vůbec není pravda?“ opáčila. „Chceš snad tvrdit, že není pravda, že Klaus von Hagemann se mi právě chystal učinit nabídku k sňatku?“

„Ale to jsem přece neřekla. Ach, ta moje hlava!“

Katharina si přitlačila obě ruce na spánky, jenže Elisabeth byla příliš nakvašená, než aby na to brala ohled. Ptá se snad někdy někdo jí, jak se jí vede? Třeba má taky bezesné noci a bolí ji hlava, ale v tomhle domě to nikoho nezajímá.

„Tohle ti nikdy neodpustím, Kitty! Nikdy v životě!“

„Ale… já jsem přece nic neudělala, Liso. On se posadil mezi Paula a mě, to je všechno. A povídali jsme si o hudbě, on jí náramně rozumí… Prostě jsem ho jenom poslouchala. Nic víc. To ti přísahám.“

„Ty falešná zmije! Dorothea viděla, jak ses s ním smála a flirtovala.“

„To je nestoudná lež!“

„Všichni v divadle to viděli, a ty chceš tvrdit, že lžu?“

„Ale Liso. Úplně normálně jsme si povídali. A nezapomínej prosím, že tam po celou tu dobu byl taky Paul!“

Elisabeth pochopila, že zašla moc daleko. Dora nejspíš strašně přeháněla, káča jedna zlomyslná. Jak jen mohla být tak hloupá a na ty žvásty jí skočit? Zarytě civěla do zrcadla. Bylo v úzkém zlatém rámu a třídílné, takže se na svůj obličej zhyzděný vztekem mohla dívat z ánfasu a ještě dvakrát z profilu. Bože – jak je teď ošklivá a odpudivá. Proč je k ní osud tak nespravedlivý? Proč její malou sestru obdaroval svůdným obličejem víly, a to i když ji bolí hlava nebo se rozčiluje?

„Je to lež, Liso,“ bránila se Kitty v bezmocném zoufalství. „Dorothea je přece stará drbna, jak jí jen můžeš věřit? Každý přece ví, že…“

Zarazila se, neboť někdo zaklepal na dveře. Vzápětí vešla dovnitř matka. Katharina se sice ihned uklidnila, ale mamá musela už z chodby zaznamenat její vzrušený hlas.

„Kitty! Co se stalo? Doktor Schleicher ti přece říkal, že se nemáš rozčilovat.“

„To nic není, mamá. Jsem v naprostém v klidu.“

Alicia Melzerová své dcery znala. Přenesla pohled na Elisabeth, jež rychle popadla labutěnku a začala si s ní pudrovat obličej.

„Víš přece, Liso, že nemáš sestru provokovat. Kitty v noci sotva zamhouřila oka.“

„To je mi moc líto,“ pronesla Elisabeth líbezným hlasem. „Přišla jsem ji jen trochu rozveselit. To je všechno.“

Katharina její verzi potvrdila. Nebyla žalobníček, to jí opravdu nemohl nikdo vyčítat. Svou starší sestru ještě nikdy neshodila. Alicia Melzerová si povzdechla.

„Proč ještě nejste převlečené?“ pokárala dcery. „Už se bude nosit na stůl oběd.“

Mamá měla na sobě tmavomodré hedvábné šaty až na zem a k nim perlový náhrdelník, jenž byl ve výši prsou spletený v uzel. Sice už překročila padesátku, ale byla to stále půvabná žena. Jenom se kvůli nehybnému kotníku při chůzi trochu kolébala, ale jinak tu a tam budila úžas. Elisabeth by dala nevím co za to, kdyby byla tak štíhlá jako její matka, jenže osud tomu chtěl, aby se vyvedla po mužských předcích, kteří měli spíš zaoblenou postavu a byli širocí v bocích. Její postava v sobě neměla nic éterického ani v širokém županu, nabíraném krajkovém hábitu s přišitou vlečkou. Ta bestie Kitty o Elisabeth jednou zavtipkovala, že v něm vypadá jako pumpa v zimě! Ale aspoň teď sestra schytala pokárání za úplně zmačkaný zelený kostým, v kterém si lehla do postele. Je ho škoda. Sukně a dlouhý kabátek byly ušity z lesklého hedvábného brokátu, který papá nakoupil v Indii.

„Oběd?“ vykřikla Katharina a vzdychla. „Večer přece máme hostinu. Jak mám potom do sebe ještě něco dostat, když teď musíme sníst kompletní oběd?“

„Právě že musíme, Kitty. Nemůžeme tatínkova bratra a jeho ženu nechat jíst samotné. To by bylo krajně nezdvořilé. Už nám oznámili, že po obědě zase odcestují.“

„Naštěstí!“ ujelo Elisabeth. Vysloužila si tím matčin káravý pohled, ale věděla, že i ona má z jejich odjezdu radost.

Tatínek měl tři bratry a čtyři sestry. Všichni založili rodiny a přivedli na svět potomstvo, ale nikdo z nich se zatím nedopracoval pozemských statků, které by stály za řeč. Jejich návštěvy se proto vždycky pojily s prosbou o nějaký obnos nebo přímluvu. Johann Melzer byl v Augsburgu váženou osobou. Jeho dům navštěvovali obchodníci, bankéři, umělci a otcové města, jeho urozená žena dbala na to, aby se zde scházeli v příjemné a nenucené atmosféře. Sama se vždy oddaně věnovala dámám, když se muži odebrali do „pánského pokoje“, kde popíjeli červené víno, madeiru a francouzský koňak, zatěžkávali vzduch oblaky kouře z doutníků a probírali obchodní i soukromé záležitosti. Takový diner se bude konat i dnes večer a bylo by samozřejmě nadmíru trapné, kdyby s nimi seděli u stolu kancelářský písař Gabriel Melzer a jeho napohled utrápená a šedivá žena. Už kvůli jejich nevhodnému oblečení.

„Takže se, děvčata, převlékněte. A nic nápadného. Víte přece, že teta Helene má jenom jedny šaty.“

„To má,“ uchichtla se Elisabeth. „Ale každé ráno si na ně připne jiný límec a namlouvá si, že nás tím oklame.“

Alicii Melzerové se mihl po tváři úsměv, ale hned ho potlačila. Elisabeth často pronáší neuctivé poznámky a je třeba, aby se naučila sebeovládání.

„Mají nemocné dítě, a to stojí hodně peněz.“

Elisabeth naklonila hlavu, ale tentokrát si svůj soud nechala pro sebe. Dnes to bylo nemocné dítě, před několika měsíci nešťastné ručení za přítele, potom zase v kuchyni začalo hořet a požár způsobil veliké škody. Tatínkovo příbuzenstvo si vymyslelo pokaždé nový důvod jak bohatému Johannu Melzerovi tahat peníze z kapes. Ovšem maminčini příbuzní nebyli o nic lepší, pouze měli vybrané manýry. Aspoň za střízliva. A taky požadovali vyšší částky, poněvadž žili na vysoké noze a tomu odpovídala i výše dluhů. Celkově byli jejich příbuzní vysloveně trapní a Elisabeth mezi nimi neznala ani jednoho, koho by neviděla raději odcházet než přicházet.

„Musím na ten oběd, mamá?“ posteskla si Katharina. „Jsem strašně unavená a ráda bych se trochu prospala. Doktor Schleicher mi dal prášky, abych mohla usnout.“

Alicia už byla u dveří a na okamžik zaváhala. Nebyla si jistá, zda zdraví jejího nemocného dítěte není důležitější než zdvořilost a konvence. Navíc vůči chudým příbuzným jejího manžela. Ale potom v ní nad mateřským citem zvítězila výchova k správnému postoji a disciplíně. I Katharina se musí učit sebeovládání. Především ona.

„Nebudeme ten oběd protahovat, Kitty. Potom si můžeš jít lehnout. Pošlu ti sem Mariu, převlékání bude rychlejší. Ty, Elisabeth, si vezmeš ty hnědé šaty s nabíranými rukávy. A tebe, Kitty, chci vidět v těch světlehnědých. Víš přece, s tím malým bolerem a perleťovými knoflíky.“

„Ano, mamá!“

Elisabeth s nevolí vstala a odebrala se do svého pokoje. Samozřejmě že Maria bude pomáhat s převlékáním mladší sestře, zatímco ona to musí zvládnout sama. Maria k ní nanejvýš přijde jenom na skok, aby jí vyčesala vlasy. Je přece nad slunce jasné, že jedna komorná pro tři ženy nemůže stačit. Zvlášť když staré dobré Jordanové je už přes čtyřicet a její názory na módu jsou stejně staromódní jako maminčiny. Ale proč se rozčiluje – až se vdá, bude mít svou vlastní komornou.

Hnědé šaty měla už tři roky. Mamá je pro ni dala ušít, když jí bylo sedmnáct. Usoudila, že hnědá se hodí k blond vlasům. Elisabeth si to rozhodně nemyslela. Hnědá jí připadala nudná a pustá jako kupa hlíny, v takových šatech si jí nikdo ani nevšimne, a ty staromódní nadměrné rukávy jim na kráse také nepřidají. Ale pro písaře Gabriela Melzera a jeho fádní manželku tohle oblečení stačí.

Maria už přinesla šaty z komory a pověsila je v Elisabethině pokoji. Stačilo jí jenom shodit župan a nasoukat se do té hnědé nestvůry. A vyvstala další mrzutost: hnědá ohavnost už jí byla úzká a musela se do šatů doslova nacpat. Měla by si je správně sešněrovat těsněji, ale to nešlo bez Marii. A dnes večer si vezme k tabuli tmavozelené sametové šaty a k nim si musí stáhnout korzet tak těsně, že se jí z toho dělalo špatně už teď.

„Milostivá slečno? Smím vám rychle upravit vlasy? No ne, ty šaty vám padnou!“

Maria Jordanová se na ni usmála. Je to dokonalá komorná. Vždy zdvořilá, zdrženlivá a i ty nejabsurdnější lichotky znějí z jejích úst věrohodně. Elisabeth stačilo se jenom podívat do zrcadla, aby jí bylo jasné, že v tomhle hadrovém kokonu vypadá jako jitrnice. Ale přesto jí dělalo dobře poslouchat lichotky Marii Jordanové, usadit se v malebné póze na polstrované stoličce před zrcadlem a přenechat vlasy zkušeným rukám komorné.

„Jen trochu vyčesat. Na dnes večer vás budu potřebovat kolem páté.“

„S radostí, milostivá slečno. Nedáme hnědou sametovou mašli?“

„Ne. Žádnou mašli. Takhle je to dobré. Děkuji, Mario.“

Není to nespravedlnost, že zrovna ona má sklony k baculatosti? Mamá nikdy nebyla tlustá, ta má ještě dnes figuru jako mladá holka. Jednou svým užaslým dcerám ukázala šaty z mládí, staromódní roucho z tmavočerveného barchetu s široce nabíranou sukní a krajkou. Schovávala je, protože je měla na sobě, když se poprvé potkala s tatínkem. Elisabeth ty šaty připadaly hnusné, ale mamince padly stejně jako tenkrát. Postava se jí nezměnila ani po třech porodech.

Elisabeth zahlédla na chodbě Kitty, jak zrovna schází ze schodů. Lehkým krokem a jako vždy se trochu vznášela, jako by plula na obláčku. Tahle zvláštní bytost většinou hleděla zasněně někam do prázdna. Byla štíhlá, přímo snově útlá, jako silueta vystřižená z módního časopisu. A přitom Kitty vůbec nezáleželo na tom, co si obléká a co jí provedou s vlasy. Místo toho projevila přání studovat v Paříži malířství. Se štaflemi na ulici, jak to tam dělají mladí umělci. Mamá si udržela glanc, jako vždycky, ale papá se naštval a prohlásil, že Kitty je „nevděčná hloupá husa“.

Elisabeth následovala sestru do prvního patra, tlusté koberce na chodbě a na schodech tlumily její kroky, takže ji Katharina neslyšela. Beztak byla zaujatá sama sebou. Elisabeth myslela na to, že s ní dnes večer bude sedět u stolu také její krásná sestra. Pozváni jsou von Hagemannovi, matčini dobří známí, a kromě nich ještě otcovi obchodní přátelé. Elisabeth náhle pocítila prudké bušení srdce. Mohlo to být tím, že jí tyhle šaty byly přes prsa příliš těsné. Ale rovněž tím, že Klaus von Hagemann, jenž bude večer doprovázet rodiče, se má konečně vyjádřit.

Else otevřela dveře do jídelny. Postarší pokojská bude patrně také servírovat. Koneckonců nebudou kvůli chudým příbuzným obtěžovat Roberta, jenž musí dnes večer vystupovat v livreji a bílých rukavicích. Elisabeth pozdravila hosty s naučenou zdvořilostí a omluvila se za pozdní příchod. Byla poslední a teprve teď se všichni posadili ke stolu. Else se už objevila s polévkou – hovězí bujon s vaječnou sedlinou – Elisabeth potutelně pošilhávala naproti ke Katharině. Věděla, že její sestra bujon nenávidí, a maso taky skoro nejí.

„Jak se ti daří, milá Kitty?“ zeptala se teta Helene. „Vypadáš unaveně.“

Katharina bezmyšlenkovitě míchala polévku lžící. Elisabeth pozorovala, jak se jí klíží víčka.

„Kitty?“

Katharina sebou škubla a otevřela oči.

„Promiň, teto. Na co ses ptala?“

Matka se zamračila a Katharina se pod jejím pronikavým pohledem vzpamatovala. Rozpačitě se usmála.

„Odpusť prosím, neposlouchala jsem. Jsem dnes strašně unavená.“

„Vždyť to říkám,“ trvala na svém teta Helene lehce zmatená.

Elisabeth se udatně přemohla, aby nevyprskla smíchy, a mamá ihned zakročila a vysvětlila, že ubohá Katharina dnes v noci sotva zamhouřila oka. Teta Helene předstírala porozumění a nadhodila svou vlastní nespavost, kterou obratně zdůvodnila starostmi o rodinu. Čímž se vrátila k historii s nemocnou dcerou a drahotou léků. A vůbec ti doktoři, jeden neví, co si o nich má myslet. Předepisují všelijaké tinktury a pilulky – ale jen sám Bůh ví, jestli se po nich člověk taky uzdraví.

„Musíme se všichni odevzdat do rukou Božích,“ potvrdila Alicia vlídně. Elisabeth věděla, že to matka myslí upřímně. Smýšlela křesťansky a každou neděli chodila na mši ke svatému Ulrichovi a Afře.

„Je to velká škoda, že si náš drahý Johann neudělá čas, aby se s námi naobědval,“ pronesla teta Helene se zdvořilým politováním. „To přece není zdravé, když sedí celý den naproti v kanceláři a nevezme si nic k jídlu.“

Elisabeth věděla, že i matka má zlost, když tu papá není. Bylo mu to podobné: zahrabat se naproti do práce a obtížné příbuzenstvo přenechat ženě a dcerám. Leč Alicia Melzerová svou zlobu samozřejmě nedala najevo. Místo toho pronesla s dobře zahraným povzdechem souhlas s tetou Helenou a postěžovala si, jak je manžel oddaný své práci. Že se zrovna tak oženil i se svou továrnou, chodí do ní brzy ráno a nevrací se do vily před setměním. Nese na svých bedrech obrovskou zodpovědnost, chce podrobně promyslet každé obchodní rozhodnutí a každá chyba v dílenské hale může zhatit důležitou zakázku.

„Blahobyt obnáší ustavičnou činorodost,“ usmála se významně a podívala se přitom na strýčka Gabriela. Ten zrudl, neboť byla sobota a vlastně měl být v práci. Nejspíš svému zaměstnavateli zase předestřel nějakou prolhanou historku. Papá jednou říkal, že strýček Gabriel není spolehlivý zaměstnanec.

Elisabeth viděla, že to přijde. Katharině vypadla z ruky lžíce na polévku, rozstříkla bujon a současně narazila do nalité sklenice s vínem. Ta se převrhla, rozbila a víno se rozlilo po stole. Strýček Gabriel udělal chvatný pohyb, aby sklenici zadržel, a zachytil přitom naškrobenou manžetou o svůj talíř polévky, kterou vylil své ženě do klína. Takové zřetězení trapností se zažije jen málokdy.

„Elso! Přines čisté ubrusy. Augusto – doprovoď paní Melzerovou nahoru do pokoje pro hosty, musí se převléknout…“

Elisabeth ani nehnula prstem. Přišlo jí hrozně legrační, jak teta Helene zoufale třepe sukní a Katharina se jí za to donekonečna omlouvá.

„Je mi to… moc líto, teto Heleno. Když já jsem tak strašně nešikovná. Dám ti některé svoje šaty.“

Když Aguste držela potřísněné tetě dveře, ozval se z kuchyně kuchařčin hlas. Fanny Brunnenmayerová se dostala do takové ráže, že bylo rozumět každému slovu.

„Ty jsi vážně ta největší hlupačka, jaká mi kdy zkřížila cestu. Nejsi vůbec k ničemu. Panenko skákavá, odkud se jen může vzít tolik hlouposti najednou!“

Alicia Melzerová pokynula Augustě, aby dveře pokud možno hned zavřela.

„Máme novou holku do kuchyně,“ řekla omluvně Gabrielu Melzerovi. „Musí se do své práce teprve vžít.“

4

Připadala si jako v čarodějnické dílně. Všude kolem narovnané hrnce a mísy, změť z tmavě červených srnčích hřbetů, oškubaných a vykuchaných holoubat, plátů slaniny, růžových filetů a naložených kuřecích prsíček. Mezitím všelijaká zelenina: červená řepa, cibule, šalotka, mrkev, celer i jablka, svazeček petržele, česnek, koriandr…

„Zase se tu motáš! Mazej ke sporáku. Prohrábni oheň. Ale ne moc. Co jsem ti říkala? Běž od těch kamen, všechno jenom zkazíš!“

Marie pobíhala sem a tam. Vzala ten či onen hrnec, podávala talíře a lžíce, nosila dříví do kamen, umývala mísy a nože. Na co sáhla – všechno bylo špatně.

„Ten se smetanou ne, ty osobo jedna hloupá. Hrnec s vývarem. Tam naproti. Podívej se pořádně. Dělej, nebo se mi vyvaří omáčka…“

Byla moc pomalá. Když něco hledala, sáhla několikrát vedle, přinesla to konečně kuchařce a pak zas vypomáhala s něčím jiným. Kuchyň jí připadala jako obrovské vlnící se moře, stůl a hrnce a mísy seřazené na něm jako paluba, jež se zmítá v bouři.

„Opatrně s těmi holoubátky. Jemně, ať jim neutrhneš křídlo. A pírka dej do pytlíku, jinak tu budou všude lítat. Panenkomarjá – co jsem to prve říkala?“

Někdo otevřel okno a bílá a šedivá holubí pírka se v tom průvanu vznesla. Tančila nad dlouhým stolem, a zatímco Marie poskakovala kolem, aby pochytala aspoň letky, jemná peříčka se snášela do hrnců a talířů. Sbírala je pak z našpikovaného srnčího hřbetu, ostružinového krému, filetovaného masa a především z čokoládové pěny, na kterou se snášela v hustých vrstvách.

„Tak co? Jakpak to jde naší malé Marii?“ uslyšela od kuchyňských dveří škodolibý hlas Jordanové.

„Strkejte si ten svůj všetečný nos do vlastních věcí!“ vyprskla na ni kuchařka. „A běžte pryč, nebo mi zkysne smetana!“

Vyhovět kuchařce bylo naprosto nemožné. Už proto, že sama neuměla přesně říct, co vlastně potřebuje. Být dobrou pomocnou kuchařkou, na to by musela znát plán, který měla kuchařka někde hluboko v hlavě a který se odvíjel, aniž by si toho sama byla vědoma. Všechno, co dělala, běželo podle tohoto plánu a Marie cítila, že je dokonalý. Každý pracovní krok měl svůj správný okamžik, z chaosu hrnců a talířů, napůl hotových, syrových a už uvařených jídel se nakonec poskládal velkolepý výsledek. Večeře o osmi chodech se musela podávat přesně v šest.

Pórková polívčička se smetanou, ryba, holoubě v medu, celer s omáčkou madeira, srnčí hřbet s brusinkami, zmrzlina, dort s ovocnou pěnou, sýr. Potom káva a čaj. Mandlové cukroví. Likéry.

Z chodby u kuchyně vedl do chodby v prvním patře jídelní výtah. Nacházel se hned vedle jídelny. Roberta zahlédla Marie jenom na okamžik, když nakoukl do kuchyně a položil kuchařce pár otázek ohledně vína. Ta na něho byla nevrlá, nebo mu vůbec neodpověděla, a Robert se zas klidil po svých. Zato Marie mohla obdivovat jeho černo-modře proužkovanou livrej se zlatými knoflíky a bezvadné bílé rukavice.

To je domácnost! Jak ji jen mohlo napadnout, že odtud uteče hned první den? To by byla ta největší hloupost, jakou by mohla udělat. Panebože – ještě nikdy neviděla takové bohatství a tolik rozmanitých jídel. Obyvatelé vily měli hojnost všeho. Nic pro ně nebylo drahé a jen to nejlepší pro ně bylo dost dobré. Holoubátka. Omáčka s madeirou. Tři druhy pečené ryby. Dvacet nebo třicet vajec nic neznamenalo. Bílky se utloukly do pěny a smíchaly s cukrem. Nechaly se pomalu vyschnout v troubě. Na dortový korpus se namaže krémové máslo, na něj se rozloží ovoce a navrch pěnová hmota. Marie občas jenom tak stála a dívala se, jako kdyby všechny ty dobroty mohla nasát pohledem, naložit si do hlavy všechny recepty na ně a tam je uchovat. Založit si v hlavě kuchařskou knihu, takovou, jakou tam měla kuchařka. Jenže existovaly i recepty, které Fanny Brunnenmayerová držela v tajnosti. To potom poslala Marii ven, aby přinesla dříví do kamen. A když se vrátila s nákladem polen, jídlo už bylo hotové.

Jeden chod po druhém nastupovaly cestu výtahem nahoru. Zvonek ohlásil Robertovi, že dole je všechno připraveno, a ten pak tahal za lana – plata a mísy se stříbrnými poklopy se vydaly k němu nahoru.

Dole se mezitím v horečném chvatu připravoval další chod. Někdy byly přestávky mezi jednotlivými chody opravdu krátké a pak se zase panstvo zapovídalo a kuchařka umírala starostí o maso, křehkou zeleninu a zmrzlinu, která už byla naservírovaná a začala téct. Napětí z ní opadlo, teprve když nahoru putoval poslední chod: sýrové mísy s čerstvě upečenými preclíky a košíčky s ovocem. Fanny Brunnenmayerová se svalila na lavici, vytáhla z kapsy v zástěře bílý kapesník a utřela si s ním upocený obličej.

„Podej mi ten džbán, holka. Ten velikej. Jo, přesně ten.“

Malými, lačnými doušky pila pivo a pořád si jezdila kapesníkem po čele. V tváři jí byla znát úleva.

„Nevedla sis vůbec špatně, holka.“

5

Elisabeth se roztouženě dívala za zbytky dortu se šlehačkou, které Robert právě odklízel, aby místo nich položil na stůl umělecky naaranžované košíčky s ovocem. Tmavočervené hrozny se leskly ve světle svíček, naporcované pomeranče a rozkrájená jablka sesazená opět dohromady. K tomu sušené meruňky a sladké mandle. Elisabeth se rozhodla, že si dá aspoň kousek jablka, když už se předtím statečně vzdala sýra a dortu se šlehačkou.

„Je to opět jednou výtečné, ctěná paní Melzerová,“ dal se slyšet jeden stolovník. Klaus von Hagemann provedl vsedě úklonu směrem k hostitelce, jež ji vzala na vědomí pokynutím hlavy a úsměvem.

„Myslím, že mamá už přemýšlí, jak vám tuhle skvělou kuchařku odloudit,“ poznamenal pobaveně a obrátil se k Elisabeth.

Ta právě žvýkala kousek jablka a vychutnala si, že ho může na odpověď nechat chviličku čekat a vnímat netrpělivý pohled jeho modrých očí, jestli se jí ten žertík zalíbil. Nakonec se usmála a odvětila, že stará dobrá Brunnenmayerová je u nich v domě už řadu let.

„Je jako nebroušený diamant ta naše Brunnenmayerová. Navenek drsná a hranatá, ale uvnitř věrná duše,“ poznamenala vesele. „Ta by Melzerovy nenechala ve štychu. Ani za peníze, ani za dobré slovo.“

Poručík si vzal sklenici, upil doušek červeného vína a poté spočinul na krátký okamžik pohledem na Katharině, zabrané do hovoru s Alfonsem Bräuerem. Ramenatý, podsaditý syn bankéře byl spíš mlčenlivý patron, ale teď ochotně klábosil o všech banalitách, které mu Katharina předhazovala. Nedalo se říct, jestli je rudý v obličeji po víně a vydatném jídle, Elisabeth se spíš domnívala, že je to Katharinina vzrušující blízkost, co tomu chudákovi nahnalo krev do tváří a pobláznilo hlavu.

„To tedy máte štěstí,“ usoudil Klaus von Hagemann vedle ní. „Věrnost je vlastnost, jakou dnes potkáte už vzácně. A přitom je to jedna z největších lidských ctností. Nemyslíte?“

Elisabeth mu rychle přitakala. Jistě, věrnost je veliká ctnost. Otec zdůrazňoval pořád dokola, jak je pro něho důležité, aby dělníci stáli věrně za Melzerovic textilkou.

Klaus von Hagemann pomalu odložil sklenici a uchopil košík s ovocem, aby z něj Elisabeth nabídl. Ta povinně sáhla pro plátek pomeranče – a skoro se to nedalo vydržet, jak těsně ji Jordanová sešněrovala.

„Měl jsem ovšem na mysli spíš věrnost v čistě lidském smyslu,“ pronesl zamyšleně a díval se přitom do plamenů na pětiramenném stolním svícnu. „Například věrnost příteli. Nebo rodičů k dětem. Ale především věrnost manželskou.“

Elisabeth ucítila, jak se jí pod kosticemi korzetu rozbušilo srdce. Teď ta chvíle nastala. On se jí to odváží říct. Nebylo pochyb, jeho oči hleděly s tak hlubokou vážností, že se určitě vyjádří.

„Manželství, milostivá slečno, by se mělo skládat ze dvou částí. Z ohně a ledu. Na jedné straně žhnoucí plamen lásky a na druhé stálost, celoživotní vzájemná věrnost obou manželů.“

Elisabeth ucítila sladké mrazení, zvlášť když si troufl poněkud rozpačitě nahlédnout do jejího dekoltu. Bujné poprsí byla jediná tělesná přednost, kterou oplývala vůči Katharině. Ó, ona už bude umět rozdmýchat oheň, o kterém právě hovořil. Jen ať se konečně dostane k věci.

„Jste mi tak blízká, Elisabeth,“ slyšela ho říkat potichu. „Myslím, že je načase učinit vám vyznání, které jde až z hloubi duše…“

Elisabeth nečekala tak šťastný průběh večera. Jistě že za to mohla z valné části děkovat své matce, jež stanovila zasedací pořádek u stolu. Alicia Melzerová byla žena rozhodnutá vzít osud svých dětí do vlastních rukou a řídit ho, a Elisabeth už zase dávno pochopila, že matčiny plány se shodují s jejími. Katharina během zimy dobude ještě mnoho srdcí a zanechá spoustu střepů. A kdyby přece – Elisabeth si připadala u cíle svých nadějí. Jak byla hloupá, když Dorothee naletěla na její žvásty. Klaus von Hagemann měl celý večer oči jenom pro ni. Povídali si a chichotali se, vyměňovali si vtipné a dokonce dvojsmyslné poznámky a on se dvakrát lehce dotkl jejích rukou. Teď tedy ten okamžik nadešel a ona zatajila dech. Kdyby jen byli v trochu intimnějším prostředí, tady u tabule mezi klábosícími hosty nejsou tahle vyznání tak romantická, jak by si mladá dívka přála. Bože na nebi – Gertrude Bräuerová, osoba naprosto nemožná, zrovna vykládá o škytavce, která ji včera trápila víc než hodinu. To se pozná hned, že bankéřova choť je měšťanského původu a neumí se pohybovat ve společnosti.

„Jsou v životě chvíle, milá slečno Elisabeth, kdy si člověk myslí, že se Země zastavila. Jeden takový moment jsem nedávno zažil,“ pokračoval poručík jakoby nic.

A zrovna v tu chvíli jí sluha Robert nabídl sýrovou mísu obloženou hrozny, ananasem a kandovaným ovocem.

„Vezměte si rokfór, milostivá slečno,“ pošeptal jí důvěrně. „Je prý výtečný.“

Elisabeth udělala odmítavé gesto a Robert nyní bohatě zdobenou mísu nabídl poručíkovi. Ten se nijak nežinýroval a uvážlivě sáhl pro to, co měl rád. Naložil si i dva kousky ananasu a čerstvý preclík.

Nit se přetrhla, Klaus von Hagemann se mlčky obrátil k svému talíři a dal si dolít víno.

„Přerušili nás, pane poručíku.“

„Ano, správně,“ odpověděl nepřítomně. „O čem že byla řeč?“

„Hovořil jste o významném okamžiku ve svém životě…“

„Ano, opravdu. Ale myslím, že teď na to není vhodná chvíle, milostivá slečno. Promiňte.“

Elisabeth byla zklamaná. Ten zbabělec zatroubil na ústup. A mohl za to Robert. Musel s tou pitomou sýrovou mísou přijít v ten nejnevhodnější okamžik. Nejradši by ho zabila.

Hovory u stolu mezitím ochably, stolovníky po vydatné hostině zmáhala ospalost. Alicia Melzerová jen stěží udržovala řeč o nově angažované operní zpěvačce, která paní von Hagemann a paní Bräuerové připadala „božská“. Tilly Bräuerová, vytáhlá sedmnáctiletá dívka ve vínově červených šatech s nepatřičně hlubokým dekoltem, jenž jí zdůrazňoval vystouplé klíční kosti, se mlčky cpala rokfórem a sladkými hrozny. Všeobecnou únavou se nenakazila pouze Katharina, která patrně skoro nic nejedla. Elisabeth ji slyšela, jak pánům u stolu vysvětluje princip čínské kresby tuší. Nechápala, jak jí může Alfons Bräuer naslouchat a ani na okamžik od ní neodvrátit pohled – jako kdyby hlásala evangelium. Nejspíš to bylo způsobem její mluvy, leskem v očích a tím, jak pohybovala rty, a také rozmáchlými, ale zároveň ladnými gesty. Elisabeth si byla téměř jistá, že Alfons Bräuer by visel na rtech její sestry se stejnou pozorností, i kdyby mu předčítala adresář města Augsburgu.

„Nuže, pánové?“ zaslechla jasně promluvit svou matku. „Mám dojem, že vás to táhne naproti k tabákovému kouři. Nechci vás nutit – ale my dámy strávíme příjemnou chvilku i bez vás.“

„Slyšte, slyšte!“ zvolal bankéř Bräuer, který už byl dávno ve střehu, aby mohl uniknout nepřetržitému žvanění své lepší polovičky. „Milá paní Melzerová, vaše přání je nám rozkazem!“

Pánové se zvedali a jako první vstal pán domu Johann Melzer. Přidal se k nim i důstojný pán Leutwien, hubený muž s řídkými vlasy a brýlemi. Elisabeth kněze neměla moc ráda a neuměla říct proč; snad to bylo těmi tlustými čočkami v brýlích, pod nimiž se oči jevily maličké, což jeho tváři dodávalo bezmocný výraz. Když si jednou brýle sundal, aby je vyčistil, Elisabeth zjistila, že Důstojnost má oči šedivé a velké úplně normálně. Také už nevypadal bezmocně, ale jako člověk, který přesně ví, co chce.

„V tom případě se na chvíli oddám modrému dýmu,“ řekl poručík von Hagemann, když vstával od stolu. „Můj starý pán by se asi hodně divil, kdybych tu zůstal s dámami jediný.“

Samozřejmě neexistovala možnost jak ho zadržet. Vyměnili si běžné zdvořilosti a Elisabeth věřila, že z jeho pohledu vyčetla upřímnou lítost, když odcházel.

Rituál pokračoval. Robert předstoupil před Aliciu Melzerovou a oznámil milostivé paní, že naproti je prostřeno. Dámy se nyní odeberou do červeného salonu, místnosti, kterou matka dala zařídit podle svých vlastních návrhů. Už jenom hedvábné tapety s chinoaseriemi musely stát jmění. Nábytek ve stylu Ludvíka XV. byl vyroben ve Francii a zdobený byl samozřejmě pravým listovým zlatem. Dámám se tam obvykle servírovalo mokka a k němu pralinky a jemné pečivo.

Ovšem dámám se to momentálně moc nehodilo, neboť se právě rozproudil hovor o aféře jedné známé dámy ze společnosti s jejím šoférem. Zvláště nemluvná paní bankéřová čekala na pikantní podrobnosti a vůbec nebrala na zřetel zděšený výraz ve tváři své nebohé dcery Tilly. Alicia se pokoušela trochu uklidnit rozbouřené vody a Riccarda von Hagemann jí vydatně pomáhala. Poručíkova matka byla rozený host. Oplývala společenským jemnocitem, který Alicia Melzerová tolik postrádala u bankéřovy choti. I paní von Hagemann bylo možné navzdory padesátce nazvat hezkou.

Elisabeth dostala nápad. Byla to sice pouhá možnost, ale veskrze slibná. Zvedla se, usmála se na matku a opustila jídelnu. Nikomu nepřipadalo divné, že zamířila naproti do červeného salonu. Naopak, jenom dala pokyn, aby ji následovaly i ostatní dámy. Ovšem ne hned. Vytvoří se tím krátká časová mezera, aby mohla na okamžik nakouknout do pánského pokoje, přeptat se na jednu knihu a požádat Klause von Hagemann, aby ji přinesl naproti do červeného salonu. Nic na tom není, protože pánové budou mít za to, že už tam jsou dámy shromážděné u kávy. Když všechno klapne tak, jak Elisabethin mazaný plán předpokládal, octne se na chvilku s poručíkem v červeném salonu sama. A jestli poručík promarní i tuto příležitost, pak už mu není pomoci.

Chvátala po dlouhé chodbě a tlustý koberec tlumil její kroky. Pánský pokoj se nacházel až na druhém konci a Elisabeth musela spěchat, ale zároveň dbát na to, aby se nezadýchala, protože byla sešněrovaná moc těsně. Kterou knihu má zvolit? Nějakou, co se dá rychle najít, nejlépe román. Třeba Robinsona, v tom se neskrývá žádná záludnost a je pohotově v třetí řadě zasklené kniho…

„Ještě nikdy v životě jsem nemyslel nic tak vážně, milostivá slečno…“

To je přece poručíkův hlas. Nebo si to jenom namlouvá? Elisabeth se zastavila uprostřed chodby, popadala dech a vnímala už jenom, jak jí srdce buší čím dál rychleji.

„Vysmíváte se mi, Katharino? Jak jen můžete být tak krutá? Skládám vám k nohám své srdce, celé své bytí, a vy se smějete…“

Elisabeth přímo zamrazilo. Byl to jednoznačně poručíkův hlas a vycházel z červeného salonu. Jak si mohla nevšimnout, že Katharina odešla z jídelny už dřív? Elisabeth stála celá roztřesená, opírala se o vyřezávanou komodu a dychtila vyslechnout i další věty, které zpečetí její osud. A vrazí jí do srdce smrtící dýku.

„Zaskočilo mě to naprosto nečekaně. Jako když udeří blesk z čistého nebe, Katharino. Musím vám to říct, protože jinak zemřu…“

A pronesl ona dvě slova, v něž Elisabeth sama tak dlouho doufala. Dokonce je několikrát zopakoval, jako kdyby jeho protějšek byl hluchý.

„Miluji vás. Přímo vás zbožňuji, Katharino.“

Odpověděla mu? Zakázala si taková drzá vyznání? Vysmála se mu? Elisabeth nic takového neslyšela. Místo toho jí do uší pronikal poručíkův vzrušený chraptivý hlas.

„Staňte se mou!“

Elisabeth ucítila na tvářích něco horkého. Bylo to zvláštní, protože měla celé tělo prochladlé a strnulé, ale po tvářích jí najednou tekly slzy, razily si cestu po napudrovaném obličeji, rozmazávaly ho a padaly jí špinavé na šaty.

„Nemusíte mi odpovídat hned, Katharino. Dokážu být trpělivý, než se rozmyslíte a prohovoříte s rodiči moji nabídku. Ale snažně vás prosím – nezapomínejte, že setrvávám ve věrné lásce a čekám na váš ortel…“

Dál už to nevydržela. Elisabeth Melzerová nebyla z těch, kdo po takovém pohlavku někam zalezou. Utřela si hřbetem ruky tváře, ohrnula nos a upravila si vlasy. Potom prudce otevřela dveře do salonu. Bylo to k smíchu. Kitty seděla na malé stoličce plné kudrlinek a poručík před ní klečel na koberci.

„Tady jsi, Kitty!“ zvolala Elisabeth na sestru. „Hledala jsem tě už všude možně.“

Von Hagemann honem vstal, rozpačitě naznačil úklonu a prošel kolem ní ven z místnosti. Elisabeth dělala, že poručík je pro ni vzduch.

6

„Okamžitě tu lampu zhasni! A lehni si. Svléknout se můžeš i potmě!“

Marie byla k smrti unavená. Po dvou omylech konečně našla tu správnou ložnici. Napřed byla u Augusty a Elsy a potom v kumbálu, kde se skladovaly bedny, lodní kufry a rozbitý nábytek. Teď se tedy konečně strefila a Jordanovou poznala podle špičatého nosu i v noční čepici.

„Jsi hluchá? Zhasni tu lampu. A hned!“

Marie to neměla v úmyslu. V klidu si posvítila po malé místnosti, prohlédla si obě komody a skříň, kterou musí sdílet spolu, a postel určenou pro ni. Jednoduchý nábytek, solidní, vyrobený pro potřeby služebnictva. Podlaha sestávala z dřevěných fošen a před každou postelí ležel hadrový koberec. Bylo to něco velkolepého. Marie takový přepych nikdy nepoznala. Na posteli měla navíc položenou hromádku běloučkého prádla. Košile, krajkované kalhotky, ponožky a dokonce dlouhé vlněné punčochy. Pár kožených bot. Sice nošených, ale pořád ještě dobrých. K tomu troje šaty. Jedny bavlněné, druhé z flanelu a třetí dokonce z teplé vlněné látky. A ještě zástěry. Bohužel ne ty hezké bílé lemované krajkou, jakou nosily pokojské. V jejím případě šlo o obdélníky z hrubé látky, vhodné pro špinavou práci v kuchyni.

„Nemůžeš si ty věci očumovat až zítra?“ vyprskla na ni Jordanová a trochu nadzvedla hlavu. Neměla špičatý jenom nos, i její brada připomínala nebezpečnou bodnou zbraň. Ano, pokoj to byl nádherný, a jenom tahle otravná osoba ho kazila. Škoda že nikdy v životě není nic dokonalého. Ve všem vězí nějaký háček.

„Položím si tu lampu na svou komodu. A ty věci si uklidím zítra. Je tu někde záchod?“

Jordanová protočila oči a zasténala.

„Na konci chodby. A až se vrátíš, tak zhasni. Vstává se o půl šesté.“

„Až se uložím do postele, tak tu lampu sfouknu.“

Co si ta bába vlastně myslí? Že bude potmě tápat v pokoji, kde to nezná, jen proto, aby se madam mohla vyspinkat dorůžova? Ta se ještě bude divit. Jestli si myslí, že může Marii komandovat i tady nahoře, tak se pěkně sekla. Už to na ni zkoušel leckdo, ale nikomu se to ještě nepodařilo. Aspoň v poslední době ne. Dřív ano. To musela vydržet horší věci. Ale to už pominulo. Bude si brát, co jí náleží. Nic víc, ale taky nic míň.

Na chodbě byla zima. Marie si přetáhla šátek přes ramena a vykročila po chodbě k tušeným dveřím. Prkna pochopitelně příšerně vrzala a znělo to, jako kdyby na záchod pochodoval celý regiment. Dveře vázly a Marie si napřed myslela, že ji někdo předešel. Pak to riskla a pořádně jimi trhla, až málem rozbila lampu o zeď. Mísa byla každopádně z dobrého porcelánu a vedle stál plechový kbelík s vodou na spláchnutí. Jenom dřevěné sedátko se zdálo už hodně opotřebované a potřebovalo by znovu natřít. Marie se uchichtla. Zalíbilo se jí pomyšlení, jak si Jordanová sedne na čerstvě natřené prkénko.

Splachování nadělalo opět velký rámus. Ať už v komoře vedle záchodu bydlel kdokoli, on nebo ona museli mít tvrdý spánek. Dveře nechala jenom přivřené, jakýkoli pokus zavřít je by vyvolal zemětřesení. Jak tak pospíchala zpátky, zaslechla tiché vrznutí. V úleku se zastavila a zvedla lampu. Někdo musel otevřít dveře.

„Táhni k čertu!“ zasyčel rozzlobený hlas. „Napřed chceš každou noc, a pak mě zničehonic pustíš k vodě.“

Marie rozeznávala siluety v dlouhé noční košili. Je to Auguste?

Copak prve neležela u sebe v posteli?

„Je mi to líto…“

To mohl být jedině Robert. Marie byla natolik zkušená, aby pochopila, co se tu odehrává. Ti dva spolu něco měli, a teď je konec. Aspoň pro Roberta. Ubohá Auguste.

„Tobě je to líto?“ štěkla Auguste směrem ke dveřím. „Tobě nemusí být nic líto, Roberte Scherere. To ty potřebuješ, aby tě někdo politoval. Myslíš si snad, že si tu nikdo nevšiml, co se s tebou děje? Co se milostivá slečna vrátila z penzionátu, máš skelný pohled. Ty hlupáku prostoduchá! Jsi beznadějný snílek!“

„Nech toho! A zmiz!“

„Skončíš v chudobinci. Ve vězení. A i kdyby tě měli pověsit – já pro tebe nehnu prstem!“

Marii bylo jasné, že musí co nejdřív zmizet. Každopádně ještě předtím, než Auguste zpozoruje, že na chodbě někdo stojí s lucernou v ruce. Kde jsou její dveře? Musí to být ty čtvrté nebo páté na pravé straně. Potichoučku přeběhla chodbu a zmáčkla kliku. Oddechla si, že podle špičaté brady a noční čepice to musí být Jordanová, a honem za sebou zavřela.

„Příště jdi na nočník,“ přivítala ji Jordanová. „Je to nehoráznost budit půlku domu!“

Marii příliš zmáhala únava, než aby jí odpověděla. Vlastně by se radši svlékala potmě, aby ji ta bába neočumovala. Ale schválně nechala lampu hořet, dokud nevklouzla pod deku. Měla pod hlavou pravý péřový polštář. A pod sebou vysokou a měkkou matraci. Poddávala se, když se na ní obrátila. K posteli patřila i vlněná deka a dokonce peřina. Vážila sice jak olovo, ale Marie ještě nikdy předtím takové komfortní ležení neměla.

„Zhasni!“

Marie byla ze svého lůžka tak nadšená, že bez váhání plamen sfoukla. Jaká škoda, že musí tak brzo vstávat. V téhle posteli by si lebedila celé dlouhé dny. Mohla by spát a snít. Hezky se v ní protahovat a natřásat si měkký polštář. Číst si román. Pěkně v klidu, a ne tajně pod dekou jako v sirotčinci. Jíst k tomu housku a pít kávu s mlékem. Prostě jenom tak ležet a cítit příjemné teplo, zírat do stropu a myslet na něco hezkého.

Na dobu, kdy s ní ještě byla Dodo, nejmilejší kamarádka v sirotčinci. Ta si k ní každý večer tajně vlezla do postele a dokázala to tak potichu, že si nikdo ničeho nevšiml. Není divu, byla o rok mladší než Marie a hubená jako tkanička. A vůbec nepřibírala, protože měla pořád ošklivý kašel. Dodo vždycky studila jako led, když se přitulila k Marii, a trvalo nějakou dobu, než se o ni ohřála. Hlavně nohy se jí nikdy nemohly zahřát. Vždycky si přitom vyprávěly historky, každá pusu u ucha kamarádky, aby nerušily ostatní ve spánku. Jednalo se o vymyšlené příběhy, které jim rašily v hlavě jako fantastické květy, veselé i smutné, děsivé i pošetilé. Když se třásly strachy nebo se pobaveně chichotaly, přimkly se těsně jedna k druhé a Marie měla pocit, že už není na světě tak samotinká. Někdy spolu i plakaly, ale i to se jim jevilo krásné, protože pak se po moři vřelých slz svezly do říše spánku. Když bylo Dodo třináct, musela do nemocnice. Odtud ji odvezli do nějakého domova v horách, a to znamenalo, že se její kašel nezlepší. Marie se na ni často vyptávala, ale nikdo jí nedokázal nic říct. Psala Dodo dopisy a předávala je Pappertové s prosbou o odeslání. Ale žádná odpověď nepřišla. Už je to čtyři roky. Třeba je Pappertová vůbec neposlala.

Co by asi Dodo říkala téhle báječné měkké posteli? Marie se obrátila na bok a představovala si, jak kamarádka leží vedle ní. Dokonce se domnívala, že slyší, jak jí Dodo něžně šeptá do ucha, ale když se šepot proměnil napřed v chroptění a potom v tiché pískání, pochopila, že Jordanová v posteli vedle zahájila svůj koncert. Dodo se rozplynula, odešla někam do světa snů a fantazie, a Marie poslouchala zvuky ze sousední postele. Kdo trávil noci ve velké společné ložnici v sirotčinci, ten není na chrápání zvlášť citlivý. Přesto Marii připadalo zvláštní, že se nenajdou dva lidé, kteří by chrápali stejně. Někteří funěli, jiní chroptěli a pískali, plno spáčů ze sebe vydávalo rytmické vrzání, až se člověk bál, že se udusí. Jiní zas ve spánku mlaskali nebo dokonce mluvili, někteří se škrábali nebo šťourali v nose, další skřípali zuby nebo ocucávali cíp pokrývky.

Jordanová patřila do kategorie funilů a pisklounů. Ti sice obtěžovali, ale dali se snést. Jenže když už Marie skoro spala, stalo se něco divného. Zaznělo to, jako když se vytáhne špunt z láhve, potom následovalo hluboké a osvobozující nadechnutí a delší kašlaní. Nato se Jordanová chvíli převalovala z boku na bok, dokud nezačala znovu funět a pískat.

To se podívejme, pomyslela si Marie. Není divu, že má ošklivé sny. Hrdlo se Jordanové ve spánku tak nějak svíralo a byla blízka udušení. Ale i přes tento poznatek se Marii nedařilo komornou politovat. Místo toho usoudila, že Maria Jordanová si tohle noční soužení doslova zaslouží. Marie se uvelebila naznak a spokojeně vzdychla. Tady ve třetím poschodí tedy spí zaměstnanci. Auguste a Else, slečna Schmalzlerová, kuchařka Fanny Brunnenmayerová a sluha Robert. Ten má nejspíš pokoj sám pro sebe. Jestlipak si takového luxusu užívá i kuchařka? Je to možné, nedá se přepokládat, že by se slečna Schmalzlerová s někým o svou ložnici dělila.

Proč jen nemůže usnout? Určitě je v celé téhle vile jediná, kdo leží v posteli s otevřenýma očima. Asi všech těch novot, co se na ni snesly, bylo moc najednou. Odkud se ale bere to divné napětí, to šustění ve zdech a tiché praskání ve skříni? Marie měla vždycky vyvinutý čich a většinou poznala už zdálky, že se blíží Pappertová kontrolovat ložnici. Dokonce i tehdy, když kráčela naprosto neslyšně, ale Marie ji intuitivně vytušila.

Že by tu… nakonec byly myši?

Marie si představovala, jak továrník Melzer spí vedle své ženy v manželské posteli, pod kterou pobíhají myši sem a tam. Usmívala se do tmy a malovala si v duchu, jak jedna malá myška vyskočí na manželské lože a začne paní továrníkové očmuchávat bosou nohu. Ženě, co na ni civěla z automobilu a potom se jí vysmála. Není to zvláštní, že přízemí a první patro téhle obrovské vily jsou v noci úplně prázdné? V Dolním Městě se lidé všude tísnili a spalo jich několik v jedné posteli. I v sirotčinci museli někteří chovanci nocovat v denní místnosti. Ale tady zela velká kuchyň prázdnotou, pokoj hospodyně zůstával opuštěný a liduprázdné byly rovněž všechny ty přepychové místnosti v prvním patře, které Marie zatím ani neviděla. Zítra ráno – to jí prorokovala Auguste – s ní půjde zatopit ve všech kamnech. Potom konečně uvidí na vlastní oči ty krásné pokoje, knihovnu, salony, jídelnu a všechno ostatní. I když jenom na chvíli.

Melzerovy potkalo veliké štěstí. Jsou bohatí, mají obrovskou továrnu a vilu. Určitě mají dole i koupelnu s tekoucí teplou a studenou vodou, zlatou vanu a záchod z bílého porcelánu se zlaceným krajem. Nemusí si dělat starosti, jestli jim vystačí peníze zítra na oběd a zda budou mít v zimě teplý kabát a boty. A ke všemu tomu nadbytku jim Bůh nadělil dvě krásné a dobře vychované dcery a chytrého syna. To je ten mladý muž, co dneska ráno seděl v automobilu. Mezitím už se stačila dovědět, že se jmenuje Paul a studuje v Mnichově. Vypadá hezky a vůbec ne jako ti vyfintění mladíci, které poznala ve městě. Škoda jen že je to takový namyšlený posměváček.

Melzerovi mají štěstí na své straně. Skutečně to tak v životě chodí, že bohatství a chytrost, krása a úspěch patří k sobě? Že Bůh tyhle věci rozdává v balíku, nebo vůbec ne?

V tom okamžiku Marie ucítila slabý otřes. Dole v druhém patře něco upadlo. Potom zvuk, jako když prská kočka. Mňoukání a vrnění, jasný tón, až se rozechvěly okenní tabulky.

Hlasy. Dívčí hlasy. Tohle rozčilené ječení moc dobře znala, ten bezmocný vztek. V sirotčinci vypukaly mezi děvčaty neustále ostré hádky, a to pak bylo nahlas slyšet vášeň a zoufalství. Trhaly se šaty, rvaly vlasy, zuby a nehty způsobovaly zlé rány.

Marie naslouchala se zatajeným dechem. Ne, to nebyla Auguste ani Else. To šlo zdola. Tam odtud, co mají své komnaty milostivé slečny. Dobře vychované dámy se spolu hádaly. Praly se a hašteřily se úplně stejně jako holky v sirotčinci.

„Panenko na nebi,“ zamumlala Jordanová, kterou ten hluk probudil.

„Jen aby mě milostivá kvůli tomu nevytáhla z postele.“

Ale nestalo se nic. Rámus po chvíli skončil a Jordanová začala chrápat stejně jako předtím. Marie se usmívala a pomalu ji přitom přemohl spánek.

7

„Dávej pozor, trdlo!“ zasyčela vztekle Auguste.

„Promiň.“

Marie narazila plechovým kbelíkem do bíle lakovaného osazení dveří, což mělo za následek silný třesk a ošklivou tmavou rýhu.

„A mně to teď připíšou na futro,“ vyprskla Auguste. „Jenom proto, že seš tak nešikovná. Ty jsi tady vážně ze všech nejhloupější!“

Marie tohle slyšela skoro pořád. Nemohla si bohužel ověřit, jestli je to pravda, ale když to říkají skoro všichni, tak to asi pravda bude. Přitom se tolik těšila na svou první ranní obchůzku těch krásných pokojů. Nepočítala ovšem s tím, že v nich bude takové šero. Teprve když Auguste odhrnula závěsy na oknech, začala rozeznávat zařízení. Ale příliš světla nebylo ani potom, bylo teprve půl šesté ráno.

„Hlavně dávej pozor, abys nevysypala ty řeřavé uhlíky!“

Marie se snažila ze všech sil. Rozdělat oheň byl velice jednoduchý úkol; zatopit v kamnech pomocí lopatky žhavého uhlí a zmačkaných novin umělo každé dítě. Kamna ve vile byla moderní a obsluhovala se snadno, dvířka se nezasekávala a nenašly se v nich ani škvíry, kudy by se ven sypal popel a svinstvo. V některých pokojích stála vysoká úzká kachlová kamna, zdobená a pěkná jako dámy ve šněrovačce, a u těch musela dávat pozor, aby nesáhla na bílé kachle. A když se bílý kachel přece jen zamaže od umouněných prstů, musí se flek okamžitě utřít hadříkem. S litinovými kamny to bylo jednodušší. Všechna byla zdobená a určitě neskutečně drahá, s jednoduchými „kanony“, které doposud znala, se to nedalo srovnat. Ale litinová měla tu výhodu, že na nich nezůstávaly otisky od zauhlených prstů.

„Nespi u toho! Panebože, už jsme s tím mohly být dávno hotové!“

Ještě včera se Auguste chovala vlídně a projevovala soucit. Dnes ráno po něm nezůstalo ani stopy. Proměnila se ve zlou osobu s kusem ledu místo srdce a zjevně ji bavilo Marii ponižovat. Že by ji včera v noci na chodbě poznala? Asi to tak bude.

„Otevři oči, ty fracku pitomej! Kde tak asi můžou stát kamna? Před oknem snad? Podívej se napravo do kouta, ty slepejši. Panebože, Else se už určitě diví, kde pořád vězím…“

Obě pokojské musely ještě před snídaní dát nahonem do pořádku obě koupelny. Milostpán měl ve zvyku koupat se v noci a milostivá slečna Katharina to taky často dělala. Ručníky pak zůstávaly ležet na podlaze, mýdlo nebylo na svém místě a také záchod nebýval spláchnutý. Milostivá paní si však přála, aby koupelny byly časně ráno v bezvadném stavu.

Když ji pak Auguste nakonec hnala po schodech pro služebnictvo zpátky do přízemí, Marie pociťovala zklamání, že z těch nádherných pokojů neviděla vůbec nic. Pouze matně si vybavovala červenou tapetu v salonu, dlouhý stůl z černého dřeva v jídelně, pochmurné vyřezávané skříně a spoustu popelníků v pánském pokoji. Do knihovny, na kterou byla tak strašně zvědavá, nesměla vůbec vejít. Tam také nestála kamna, nýbrž otevřený krb. V něm se však nikdy nezapalovalo ráno. Dole v kuchyni už všichni seděli kolem stolu u snídaně a Auguste si povzdechla, že nemá představu, jak Marie tenhle úkol zvládne, poněvadž je podle jejího soudu moc blbá na to, aby uměla zatopit.

„To se taky dalo čekat,“ nechala se slyšet Jordanová. Pila kávu s mlékem ze světlemodrého porcelánu se zlatým krajem, který si střežila jako poklad. Marie ten vzácný kousek včera ani nesměla umýt.

„Obě ruce má levý. Na dveřích do jídelny udělala škrábanec kýblem. Říkám to jenom proto, aby bylo jasné, že jsem to nebyla já. Pověz všem, Marie, žes to udělala ty. Tak fofrem.“

Marie ještě uklízela plechový kbelík vedle sporáku, kdežto Auguste už seděla na svém místě u snídaně.

„Není všechno pravda, co Auguste říká,“ ozvala se Marie. „Ale ten škrábanec na dveřích, ten jsem udělala. Bylo to tím, že tam byla taková tma a dveře se za mnou hned zabouchly.“

„No to je vrchol!“ vykřikla Auguste nazlobeně. „Slyšeli jste to? Ona mě obvinila ze lži. Tahle začátečnice si troufá vyčítat mi, že lžu. Že prý není všechno pravda…“

Všechny hlavy se obrátily směrem k Marii. I Robert, jenž seděl vedle Jordanové, se otočil a civěl na ni s ironickým úsměškem. Také kuchařka, která byla včera tak laskavá, teď syčela, že je nejvyšší čas naučit tu malou správným manýrům. A dokonce Else, obyčejně tak skoupá na slovo, vykřikla, že je to nebetyčná drzost.

„Trvám na tom, že musí být potrestaná!“ ječela Auguste. „Je to jenom kuchyňská ficka. A troufá si mě urážet.“

Slečna Schmalzlerová poznala, že nastal okamžik, kdy musí zasáhnout. Položila hrnek s kávou na stůl, až to bouchlo.

„Klid! Okamžitě bude klid. Augusto! Přestaň hystericky řvát.“ Schmalzlerová měla úžasnou autoritu, všichni namístě zmlkli.

„Pokud to někdo zapomněl: nacházíme se v úctyhodném domě a já od všech zaměstnanců očekávám odpovídající chování. I tady dole v kuchyni!“

Zaměřila pohled na Augustu. Ta měla rudý krk i tváře, koutky jí cukaly, ale neodvažovala se propuknout v pláč.

„Je vůbec špatné, že žvaníš takové hlouposti, které nikdo nemůže brát vážně.“

Po tomto konstatování hospodyně Augustě přece jen vytryskly slzy, roztřásla se jí brada a prsa jí nadskakovala od vzlykotu.

„Ale…,“ pokračovala Schmalzlerová a zvedla hlas.

Obrátila se k Marii, která pořád stála vedle sporáku a s kamennou tváří sledovala rozhovor u stolu.

„Ale ty, Marie, jsi v téhle místnosti poslední, kdo má právo Augustu kvůli tomu kárat. A především ne zde, před ostatními. Pojď sem!“

Marie poslechla a pomalu se k ní blížila. Tvářila se lhostejně. Nedávat najevo city se naučila už dávno. Něco takového ta hloupá Auguste asi nikdy nedokáže.

„Teď se Augustě omluvíš!“

Byla tu zas, ta zrádná situace, v jaké uvízla už často. Hlavně v sirotčinci. Ale i později a pořád znovu. Pokořit se, aby ji nechali na pokoji. Nebo prosadit svou hrdost a být za to potrestaná. V tomhle případě se může stát, že ji pošlou pryč. A to rozhodně nechtěla. Už vůbec ne kvůli Augustě, chudince se slepičím mozkem.

„Nechtěla jsem tě urazit, Augusto.“

„Ale udělalas to,“ vzlykala dívka.

„Mrzí mě to. Říkalas pravdu. Já jsem udělala ten drápanec na dveřích. Opakuju to ještě jednou, aby to každý slyšel. Byla jsem to já. Auguste nemůže za to, že jsem tak nešikovná.“

Cítila pohled hospodyně, jak na ní pronikavě ulpívá. Co ještě chce?

Nepřiznala snad, že je vinná? I když vlastní obvinění chytře obešla.

„A zvykni si co nejdřív neodporovat druhým. Ty máš poslouchat a být zticha. Kuchyňské holce nic jiného ani nepřísluší.“

„Ano, slečno Schmalzlerová.“

„Zapamatuj si to!“

„Ano, slečno Schmalzlerová.“

„Sedni si ke stolu a nasnídej se.“

Mariino místo bylo na dolním konci stolu. U horní hlavy stolu, hned u teplého sporáku, seděla Schmalzlerová, vedle ní kuchařka a na druhé straně sluha Robert. Jordanová seděla po boku Roberta, naproti ní Else a Auguste. Ve všední dny s nimi jedli také zahradník Bliefert a jeho vnuk Gustav. Zahradník už překročil šedesátku, byl to hubený šlachovitý muž s širokýma mozolnatýma rukama, prozrazujícíma, že pracuje s půdou. Vnuk ho přerostl více než o hlavu a byl to skutečný svalovec, dobromyslný a trochu neohrabaný. Celou snídani zasněně na Marii zíral. Nakonec řekl dědečkovi: „Je to mladá paní. Podívej se, jak sedí. Vzpříma jako královna.“

„Koukám, že ti haraší, ty kluku jeden!“

„Vůbec ne, dědo. Myslím to vážně. Je to mladá paní.“

Jeho plané řeči vynesly nebohé Marii akorát posměch. Prý že je jemnostdáma. Vládkyně uhláků. Princezna škrábání brambor. Královna nočníků.

Slečna Schmalzlerová ukončila snídani personálu decentním zatleskáním. Následovaly pokyny pro dnešek. K milostivé slečně Elisabeth přijdou odpoledne na návštěvu tři přítelkyně. To znamená připravit čaj, koláče a pečivo. Milostivá paní je na dvě odpoledne objednaná ke kadeřníkovi. Při těchto slovech se hospodyně podívala na Roberta, jenž horlivě přikývl. Milostivá paní doufá, že se vrátí včas na schůzku dobročinného spolku ve vile. Dámy ze spolku dorazí kolem čtvrté a k tomu je třeba vybavit knihovnu židlemi a řečnickým pultem, kromě toho zatopit v krbu a pověsit nové záclony. Milostivá paní pozvala řečníka z náboženské instituce, který léta pracoval v Africe a chce dámám povědět o svých zkušenostech s černochy.

„Čaj a káva. Bílé víno, přednostně moselské. Obložené chlebíčky a malé dobroty. Sendviče na anglický způsob minule v domě paní ředitelové Wieslerové velice uspěly.“

„Ten anglickej blaf ať si jedí sami,“ zavrčela kuchařka. „U nás se podává hovězí jazyk, uzený losos a vejce natvrdo s kaviárem. Pravým ruským kaviárem, ne s nějakým laciným šmejdem z koloniálu.“

Slečna Schmalzlerová kuchařčinu poznámku přešla. Brunnenmayerová se ve svém postavení vůbec těšila mnoha svobodám, které hospodyně ostatním zaměstnancům nepřiznávala. Marie pochopila, že pokojská, a dokonce i komorná jsou nahraditelné – ale dobrá kuchařka se tak snadno a rychle nenajde.

„Dejme se do práce s pílí, radostí a s Božím požehnáním!“

Všichni zamumlali něco na souhlas, dopili rychle kávu z hrnků a vstali. Marii volali hned ze tří stran.

„Marie! Uklidit stůl, umýt nádobí a nanosit dříví do kamen…“ To byla kuchařka.

„Marie! Ty mi pomůžeš sundat záclony v knihovně a odnést je dolů do prádelny.“

To byla Else.

„Marie! Vezmi kýbl a lopatku na smetí. Hni sebou!“

Rovněž Augustě se zalíbilo v roli paní. Jestli se má uklidit chaos v pokoji milostivé slečny Kathariny, tak musí Marie posbírat střepy a vytřít podlahu.

Marie se rozhodla předejít dalším mrzutostem. Ale nebylo to snadné. Vypadalo to, že se proti ní všichni spikli, a nezáleželo, jestli se staví chytrou nebo hloupou. Pro všechny byla nemehlo a nemotora. Stříbrných podnosů se snídaní pro panstvo se nesměla ani dotknout, ty odnesly nahoru Else a Auguste. Ale když upadlo koště, tak za to mohla Marie, že nedávala pozor. Když kuchařce vypadla z ruky mísa, zavinila to Marie, protože ji znervózňovala. Když se na podnosu, který Else nesla nahoru, převrhla konvička se smetanou, mohla za to ta hloupá holka z kuchyně, poněvadž nalila konvičky moc plné.

Potřebují obětního beránka pro všechno, co jim upadne z rukou, pomyslela si Marie naštvaně. A za všechno můžu já jenom proto, že jsem kuchyňská holka. Takhle to tedy chodí ve vznešené domácnosti se spoustou zaměstnanců. Byli na sebe sprostí a zlomyslní, rozpřahovali se jeden na druhého a rány schytávali ti nejslabší.

8

Alicia Melzerová se zlostně dívala na prázdné židle u stolu se snídaní. Dcery se v jídelně dosud neobjevily a vypadalo to, že chtějí počkat, až otec odejde do továrny. Tahle jejich starost byla přitom úplně zbytečná – Alicia se rozhodla, že o tom, co se dělo v noci, hovořit nebude. Tedy nikoli v Johannově přítomnosti.

Johann Melzer už stačil popřát své choti „požehnaného rána“ a na pozdrav ji letmo políbil na čelo. Teď už dávno seděl zahloubaný do Augsburského deníku a při čtení přežvykoval housku namazanou máslem a medem, kterou mu Alicia položila na talíř. Připravovala mu ji od začátku jejich manželství, protože kdyby se to Johann pokusil udělat sám, nevyhnutelně by umazal medem noviny, ubrus i rukávy u saka.

„Kde jsou děvčata?“ zeptal se, když zvedl hlavu od novin, aby se napil kávy.

„Já tomu taky nerozumím.“

Alicia zmáčkla knoflík od zvonku a nařídila Augustě, aby se po mladých slečnách podívala. Jak Alicia, tak Johann Melzer, jenž vyrostl v úřednické rodině, dbali přísně na dodržování časů podávání jídla. Někdy měl ovšem továrník ráno naspěch tak, že odešel z vily dřív, než se Elisabeth a Katharina dostavily ke stolu. Ale zrovna dnes měl zřejmě času dost.

„Nechápu ty tvoje ohledy,“ pronesl nazlobeně a urovnal přitom noviny. „Zejména vůči Katharině jsi mimořádně povolná. Když nemůže v noci spát, tak se musí přes den zaměstnat něčím, co ji udrží bdělou. Potom bude večer patřičně unavená.“

Alicia nevrle vytáhla obočí, protože neměla náladu se s Johannem už zase hádat na tohle téma. Příčinou nespavosti byla Katharinina nervozita, jak jí potvrdil doktor Schleicher. Dívka navíc trpěla silnými bolestmi hlavy, které ji přepadaly jako záchvat a rovněž měly co činit se slabými nervy. Bohužel, Johannovi byla lékařova diagnóza srdečně fuk.

„Včera večer byla přinejmenším vyloženě čilá,“ pokračoval. „A s mladým Bräuerem pěkně zacvičila. Je to ďábelská holka ta moje Kitty!“

Alicia tenhle výraz neměla ráda, ale i tentokrát raději předešla hádce. Když už si Johann jednou při snídani udělal čas, pak tu musí být jiné téma, které co nevidět otevře.

„Podle mého soudu to trošku přehání,“ reagovala Alicia klidně.

„Ale to je přece pochopitelné, vždyť se teprve v létě vrátila z penzionátu a samotnou ji nejspíš překvapilo, jaký dojem dělá na mladé pány. Ale za tu dobu se už naučila, aby svou moc nad nimi nezneužívala.“

Ve dveřích se objevila Auguste a hlásila, že obě slečny přijdou hned.

Alicia spokojeně kývla, kdežto Johann vztekle zašustil novinami.

„Není to dobře, když mladí lidé nemají na práci něco rozumného,“ poznamenal. „Svádí je to k zahálce a kazí jim to charakter.“

„Zajisté,“ souhlasila Alicia. „Mám ti namazat ještě půl housky?“ Starostlivá otázka ho vyvedla z konceptu, což byl ostatně účel.

„Co prosím? Ano, rád si ještě vezmu. Je to od tebe tak milé, Alicio…“

„Co se našich dcer týče, plně s tebou souhlasím, Johanne,“ řekla na to a uchopila stříbrný nůž na máslo. „Bezpochyby se brzy vdají a povedou vlastní domácnost.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panský dům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.