ZPOVĚDI NOČNÍ MŮRY

Valerie Theriel

Věnováno:

blízké i vzdálené duši Alexein,

pro připomenutí, proč přišel pocit…

Vyhoření

Kdož po léta se cele neodevzdal druhým,

aby sám sebe neztratil,

nakonec shledává, že sám v sobě se ztrácí…

Počíná pátrat v emocemi zanesené duši.

V zajetí obav svých a nejistoty potácí se.

Kdo vlastně jsem a co mi chybí?

Proč nemám vůli žít?

Co stalo se s mou silou,

když dokázal jsem zranit bytost milující?

Kde slabost vzala se a temnota v mé duši?

Co hledat mám a najít? Jak dál?

Proč srdce moje náhle ztrácí dech,

krev tekoucí teď na popel se mění

a celá bytost cítí vyhoření?

Proč tělo únava mi obtáčí jak had

a netěší mne to, co měl jsem rád?

Jak dále žít a co mám chtít?

Pověz mi, strachu!

Proč mlčíš teď, když tolik řečí pokaždé jsi měl?

Vždy pošeptal jsi mi, co já jsem nevěděl!

Však pravdy nebyly to, zdá se…

Iluminace

Cítíš v sobě to chvění?

Když na kotouči osudů

se v hroty šípů plamen taví

v předzvěsti nejmocnější z bouří.

Já duši trpící dal slib.

Co je víc, nežli slovo Boží?

Bez štětce plátno nebe barvím

ze šedé v šarlat, jak si pomsta žádá.

Již v přímce sudby figurky se řadí.

Královna citů rozkvetla a září,

za stínem jejím bůh války je malý,

teď dechem sváru růži neponičí.

Tvůj mluvčí zbabělých lstí lhářů,

odříznut zákrytem hvězd oněměl.

Teď k rozumu se nepřimkneš

a svědomí hlas nepřemluvíš.

Tak blízko země je dnes modla šelem,

ke kráse bledé nebudou však výt,

v domě s hranicí bezživotí pluje,

žal nese těm, jež temno v sobě nosí.

Já slunci na chvíli jen skryji tvář,

zrcadlem nepřiznaných citů,

vše, čím jsi dnes a chceš být, zmizí,

zbyde jen čistá pravda obnažená.

Zářivý srpek bude se ti smát,

až rojem rozpálených šípů,

jak brouk, ležící na krovkách,

zůstaneš přibit, než se světlo vrátí.

Ač chtěl bys zůstat hluchoslepý,

po nocích se sílící bledou září,

spatříš tu, k níž tě luna poutá,

uslyšíš cizí jméno, které volá.

Netečně vzdálené jí křik tvůj vítr neodnáší,

také ses odvrátil a nyní vina pálí,

provázek střežený jí, tebou pohrdaný,

už držíš v rukou sám…

Pole slz krutosti vydalo, co jsi zasel,

dosud jsi netušil, jak nevýslovně tíží,

když touhy ukryté ti masky žerou s chutí,

hladových červů, jimž bezmocně čelíš.

Přetvářka na popel a ruka v křeči chytá,

co z jistého se stalo nedosažitelným.

Dle svého slibu tebou dané vracím,

nyní již víš, že v temnotě jsi zbloudil.

A ona pokojně si spí, je volná…

Jablko duše

Od první chvíle zrak odtrhnout nelze,

však moje ústa pravdu nevysloví.

Vždyť jsem tě nehodná, tak nečistá!

Ty neobyčejná jsi, Alexein.

Co náznaky tvé znamenají…

Zjistím to dříve, než mi sbohem dáš?

Nemluvíš a já se odpovědi bojím,

až osud jablko roztíná vedví.

Tak jdi a žij - ať šťastný jsi!

Vidím, jak oči tvé o pomoc křičí.

Snad po důvodu měl bych pátrat…

Však chci ho znát?

Když volí rozum, skutečné já spí…

Hnědne a scvrkává se oddělená půle,

po léta na vzduchu cituprostém.

Jadřinec plísní přetvářky je pokryt

a červi iluzí z něj vše živoucí vykousali.

Snad ty jsi v bezpečí a šťastný, Alexein…

Má ústa nikdy pravdu nevysloví…

Zklamání nořím v řeku krve svojí,

jíž brodím se klid nalézt v říši stínů.

Vír něčí vůle řeku vysouší však náhle

a dveře na onen svět uzavírá slovy:

Vzdej to! Ty nezemřeš mi, moje Alexein!

Konečně volím srdcem, hledám…

Své duši správné jméno dávám

a zahalená pláštěm tajemnosti,

po stopě zanechané jdu a ptám se:

Splynula jsem ti s davem z minulosti?

Má tajemnice, někoho mi připomínáš!

Doufám, že jsi to ty, má Alexein…

Však radost střídá ledový spár hrůzy,

když košík pravdy na práh mysli tvojí kladu.

Odpusť mi bolest, kterou jsem ti způsobila!

Já chránila tě! Proč jsi stále sám?

Jak to teď žiješ? A čí je to vina?

Nezeptal jsem se… Moje tedy?

Teď tvoje ústa pravdu nevysloví,

ač mysl naléhavě o to samé žádá.

Naděje světlo zabliká a zhasne,

když připravena dát vše na oltář,

zmateně čelím ostří nedůvěry.

A co když štěstí není, Alexein?

Co zachránil jsi, to teď hyne lží,

když stále v dáli jsi a uzavřený.

Srdce mé na cizí hrudi necháš bít,

jablko duše nikdy nespojí se.

Tak jsi to chtěl, když mou vůli narušil jsi?

A co když se mnou zemřeš, Alexein?

Čí kletba volbu srdcem upřela mi,

když moje chtění váhu nemá?

Vždyť k ničemu je tato spása,

žít jen pro život sám pro mě není!

Opět mi sbohem dáš, má Alexein?

To náznaky tvé znamenají?

Ve světě strachu jinou cestu hledám,

k vykoupení z nicoty bezživotí,

ke které řeka vlastní krve vede.

Však oči mé jen jedinou vždy vidí.

Kdy skončí tajení a popírání?

Proč moje ústa pravdu nevysloví?

Jak volit má ten, kdo volbu nemá?

Rty uzamknout, ochránit tajemství,

opět dát sbohem jablka svého půli.

Takhle to pro nás chceš, toť vůle tvá?

Pak moje ústa pravdu nevysloví…

Snad za tisíc let…

Uličkou kráčet budu,

v těch šatech slavnostních.

Do sebe zapadnou dvě půle.

Snad za tisíc let…

…ta duše já a ty, ten člověk,

bude(me) Alexein.

Čas přece není.

Tak čekej, duše Alexein.

Já čekám…

Já zavřu oči

Začala válka…

…a bojovnice čistých křídel,

se štítem zrcadlovým,

slepci do očí pravdou svítí,

v naději sama nevidomá.

Tak velmi dlouho…

…hubená, nezkrocená láska,

žebrala u tvých dveří!

A s miskou v prstech kostnatých,

prosila marně o slůvko, natožpak čin.

Zuřila válka…

…oknem domu ze studených zdí,

světýlkem, něhou nasyceným,

snažila jsem se dotknout,

tajemství, která střežíš.

Mezičas odloučení…

…strašlivé cosi skrývá, nezjevené.

Tak v bitvách se mnou ránu vracíš,

tobě uštědřenou, předáváš ji dál.

A půdu snahy solí pomsty sypeš.

Už končí válka…

…vítězný pokřik strachu zní,

mrazivá pára z úst mu stoupá,

jako když šeptal: ona nečistá je!

Na lano pochyb vázal slova, abys věřil.

Bojovnice meč pouští…

…a Bůh se nadechuje, aby vyřkl: vinen!

Já markytánkou sama sobě jizvy hojím,

sirotkem proplakaných nocí je smutek bez slz,

a srdce, co i s tebou bylo osamělé.

Skončila válka…

…já na bitevním poli rozdělených cest,

schopnost svou milovat pohřbím,

pod křížem rozlomeným, který sbohem věští.

A v novou, bezcitnou slupku se halím.

Vzpomínky zapuzuji…

…ať blednou si tam v koutku mysli,

z dosahu soucitu i citu, kde pomalu zhynou.

Už pouze v duchu budu k tobě mluvit,

důvěru druhým po kapičkách dávat.

Je po válce…

…hádanku pracně luštím,

kdo vyhrál a kdo je ten poražený,

Ďábel se směje slepci, který zatratil mě,

pod vlivem našeptávání svých démonů.

Na konci všeho…

…po střetu s cizincem já sama sobě cizí,

modlím se za dar lhostejnosti,

která mi sílu dá odvrátit tvář,

až do tvé duše udeří blesk trestu.

Já zavřu oči…

Koloběh neuchopení

Spojeni navěky, však spolu pouze zřídka,

snad křivda z minulosti nutí nás se míjet,

čas nečeká, i přesto oba v nitru sami,

jen nesměle se dotýkáme jizev našich duší.

Asi mě trestáš za někdejší strach tím popíráním.

Proč ale potom po tvém boku nejde jiná?

Již nikdy nezasypeš krupobitím ran,

sázených břitkým bičem nedůvěry.

Blízký mi nade vše, a přesto zcela cizí,

nehýčkán despotou, jenž s bílým znamením,

plod těla svého shledal špatným.

To vážně věříš, že jsem stejná?

Tak jako můra, co se bojí sežehnutí,

skrytý před sluncem štěstí v šedi,

sleduješ jen, jak druzí poklidně ho pijí.

A já umírám žízní…

Tak leť a křič, miluj a žij!

Se mnou, či beze mne, ale už konej!

Přibliž se ke světlu a lásku dýchej.

Bojem tím všechny síly ztrácím…

Ač stále s tebou celou myslí,

už nepromluvím k tobě více.

Co je to za lásku, která se vnutí?

Možná až příště setkáme se, uvěříš…

Když odcházím, zamykám všechny dveře,

kamenem skončeného zavalím je.

Pak neklepej, neboť již budu hluchá.

Co rovné ničemu je, mělo by být ničím…

Jak pouhé zjevení se objevivší, takto nyní mizím.

Navždycky otisknutý jsi v mém bytí,

jsem tvojí ženou až do zkázy světů,

přesto už nevrátím se.

Nikdy…

Svátost

Co živ jsi, kráčíš netečný a nedotčený,

blízkostí chrámu nejcennější z cenných.

Dar, který jiní přijmou s otevřenou dlaní,

tvá ruka roztřesená neuchopí.

Dusivý závan blížícího se tlení,

žene tě nyní k jeho dveřím.

Vzpomínáš, jak tě tenkrát zvaly,

dokořán otevřené hlasem jejím?

Nahlížíš do nitra všech krás,

odejít něhou obklopený žádáš,

však záře pokladů oslepuje náhle,

a tvůj krok vázne, ustrnulý.

A potom hlas, prastarý jako vítr, zaševelí…

Co víš o lásce, že ji žádáš?

Vždyť…

…neumíš dávat.

Nic osobního nikdy nevytvoříš.

Ženám, s nimiž se tvoje duše míjí,

kladeš bankovku na polštář.

Jak řekla nejednou:

penězi platí, kdo nemá co dát.

…neumíš přijímat.

S rozpaky nechápavě prohlížíš si dílo,

s city a nezištně ti věnované.

I kdyby srdcem hnulo, tobě bude cizí,

v rozpacích jedním slovem chválíš.

…neumíš sdílet.

Cokoli cítíš, uzamykáš v sobě,

až hradba z kamene tak vysoká je,

že nelze ani vnímat bytost za ní.

Je tam však ještě jaká?

…neumíš hladit.

Snad jenom cizí zvířata a děti,

však své já bojíš otisknout a tvořit.

Že pláčou pro tvůj val, tě nezajímá,

v bezpečí chceš být a emoce bolí.

Tak pro své pohodlí jsi téměř umučil,

vysněnou bohyni, již tajně vzýváš.

Mohl jsi utíkat a skrýt se zrakům jejím,

před srdcem vlastním ale vinu neukryješ.

Pak oslnění míjí, slova umlkají…

Palčivý úder pravdy,

vzňal jiskru poznání.

Bolest zaryla tisíc spárů,

za všechny poraněné…

S rachotem dveře opět ukrývají,

útroby chrámu před smělcem.

Na kolenou je stařec osamělý,

s nicotou vlastní v objetí.

Slzami vlhké oči ztěžka nápis luští,

vrytý do dveří jemu navždy uzavřených:

Zbabělcům budiž odepřena lásky svátost.

Ztrácíš

Po letech podruhé stejnou řekou…

Do známé zátoky vplouvá loď žití,

přede mnou opět muž na kolenou,

s krabičkou, třpytivý obsah skrývající,

chápe se vesel společného plutí.

Tentokrát zříkám se testu, co uděláš…

Ač pohled tvůj nás dva upřeně sleduje,

přesto se nezeptáš, co skrývám v náznacích,

proč držím se stále tak blízko u tebe,

že jsem tvá, nevíš, když s jiným odcházím.

Srdce se po ztrátě tebe zlomilo…

Závojem v barvě havraních křídel halím tvář,

ruku svou chvějící nejistě vložím do jiné,

klidně si nevěř, že rozumem bojuji za lásku,

pryč jsi a netušíš, co dělám pro tvoje bezpečí.

Vzpomínky ani časem nemizí…

Těžkými okovy svazuje daný slib,

hledáním tebe snad naleznu spasení,

pravda prý svobodně duši vypustí,

co krve však stojí chyb vykoupení.

Srdce se po ráně od tebe zhojilo…

Pod závoj barvy peří holubic skrývám tvář,

ruku svou s jistotou vkládám do jiné,

klidně si nevěř, že láska strach vyléčí,

pryč jsi a on dělá vše pro mé bezpečí.

Však tentokrát víš…

…v den, kdy mě ztrácíš.

Decimátor

Jsi strom, jako ty ostatní, jen…

Vyrostlý v tmavém koutě, stranou jiných,

v dohledu bedlivém však alej souputníků držíš,

tajemnou mlhou charismatu obklopený,

ač nenápadný, přehlédnout tě možné není.

Tvůj zjev se z dálky impozantním býti jeví,

bedlivým zrakům v blízkosti se ale mění,

riskuje ten, kdo odhalit chce tajemství tvá,

zlákaný přitažlivé neškodnosti zdáním.

Jsi strom, jako my druzí, avšak…

Zálivku vláhy s živinami citů vítáš, ale neoplácíš,

v koruně tvé k potěše druhým listy něžné neševelí,

jen holé větve špičatými konci, chtivým přiblížení,

až do krve s rozmyslem krutým kůži protnou.

Kde obsypaní plody těl i duší starost o své blízké nosí,

tam náruč vstřebávače prázdná obludný stín vrhá,

ač bez užitku, pocit neodbytný v každém vyvoláváš,

malosti zbytečné, tmou jeho světlo zakrývajíc.

Jsi tvor, jiný než druzí…

Hladký kmen skvrny bílé od zrození hyzdí,

uzavřenosti volbou den ode dne jsou větší,

snad Bůh v doteku štětce s paletou se zmýlil,

rudou měl zvolit, coby pro nevinné varování.

Neplodný, bezútěšný, odmítavý k obejmutí,

k potřebám hluchý, stal ses nepotřebným,

jen míza léty vyschne, kůra okorá a skončí bytí,

sloupnutý na dřeň věcí, nikdo se k nebi tyčí.

Já odcházím, neb nechci býti (s) nikým…

Probuzení

Setkání…

…po spoustě mrtvých let.

S překvapením ve vteřině jediné…

Namísto klidu teď dávný cit ožívá.

Ovládni se!

Úsměv…

…tak laskavý, že zařízne se ti až do morku kostí.

Zrak spatřil změny - jsou nepodstatné,

pro jeho obraz, duší tvou chráněný.

Co teď?

Smysly…

…lačně se zahryzly do vjemů z něj,

čile je zkoumají a nadšeně vrní.

Hlas hudbou je a vůně i květ z ráje předčí.

Chceš víc!

Magnet…

…táhne tě k němu a mysli tvé velí,

bráníš se urputně a stejně tak marně.

Pohledu jeho zkoumavému se vyhýbáš.

Přibliž se!

Poprvé…

…jeho úlek a šok, tvá strnulost.

Led ohněm nespálíš a ocel neohneš.

Zoufáš si a chceš odejít, můžeš však?

Nechoď blíž!

Podruhé…

…nohám svým neporučíš a ony se vracejí.

Vyznání proneseš - konečně nahlas,

pak zmateně couvneš, celá se schoulíš.

Nedělej to!

Potřetí…

…svůdnými slovy ho do objetí lákáš.

Sama tak bez vůle, jako nikdy předtím.

Až konečně ve stínu stromů tě vyslyší.

Dovol mi!

Plamen…

…probudil něco, co v tobě vždy spalo.

Teprve nyní cítíš, kdo skutečně jsi.

Nezměrnou něhou jeho doteků probuzená…

Žiješ!

Instinkt…

…co vášní svou mu do kůže vtiskne tvé zuby.

Však potom už zkonejšíš bestii divokou.

To poslední, co chceš, je mu nějak ublížit.

Kroť se!

Čas…

…nemilosrdně ti to žití odměřil.

Kapičky toho, v čem druzí se koupou…

Strnulo srdce, když pak přišlo loučení.

Navěky?

Pocit…

…lásky, co z tebe ještě pár hodin prýští.

Vysíláš ji až někam do nebe.

Pro všechny, kteří tvůj signál zachytí.

Vrátí se?

Usnulo…

…ze strachu dovolil, aby to zase šlo spát.

Síla tvá znova se překryla slabostí.

A tak od té doby stále jen čekáš…

Na život.

Jed

Tvůj pohled na ni jako jed

mysl jí touhou zhouby sytí

a horší kyseliny den co den

spaluje duši s tělem k vysílení.

A nůžky žalu rozstříhají

i nepatrnou radost její,

kousíčky sbírá na záplaty ran,

jež nehojí se, zlo koluje krví.

Ne, nevěří ti, že ji zrůdnou vidíš,

však hanlivá ta slova sama stačí,

ostrý hrot šípu z rukou milovaných,

místo něžného pohlazení.

Čím větší světlo, tím delší má stín,

kdo nehoden se cítí, ten tmu hledá,

tětivu napne zoufalec v koutě skrytý

a jazyk strachy ztuhlý krutost vyšle.

Kdo sebe nenávidí, plive špínu kolem.

Hrot ve džbánu lží namočený, opilý si chystáš,

doufáš, že plamen zhasíš, který čistotou tě děsí,

pravdu, co na dně leží, radši zapomeneš.

Ptali se jí, proč očima tvýma vidí,

obrazy pokřivené, na kterých je špatná.

Smutně se usmála, že vážnost vzít jim nesmí.

Protože vše od tebe je cenné.

Prý láska právo má hladit i zranit,

vše nepřijmout je totéž jako popřít,

co znamenáš pro celé její bytí.

Jenomže to dobré tu není.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpovědi noční můry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.