František Niedl

KRÁLOVSTVÍ MEČE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2017

© foto na obálce Nejron Photo 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8044-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8045-2 (mobi)

1

Král Jan stál u okna jedné z mála dobře zařízených komnat jinak zpustlého Pražského hradu. Vše vypadalo klidné, spořádané a plné míru. Bylo po svátcích narození Ježíše Krista a do konce l. P. 1314 zbývalo jen několik dní. Střechy Menšího a Starého Města byly zasněžené a stoupal nad nimi dým. Vznášel se z komínů těch výstavnějších domů a vycházel z otvorů ve střechách těch chudinských, postavených ze všeho možného, co přišlo jejich stavitelům pod ruku. Domy stály především kolem řeky. Bydleli v nich a své živnosti měli koželuhové, barvíři, cídiči, ke kterým nosili své výrobky ke konečné úpravě platnéři. Ještě chudší příbytky patřily rybářům, šífařům a vorařům. Nejvyšší pak byly střechy kostelů, nad nimiž se tyčily věže, aby se hlas zvonů v nich zavěšených mohl k větší slávě boží nést až za hradby města. Ale ani za hradbami nebylo pusto. Na pláni zvedající se k Vyšehradu stály roztroušené domky, ale i dvorce a formanské hostince či ohrady. Vltava, dosud nesevřená ledem, protékala městem klidně a důstojně. To až později, až přijde voda z jarního tání, začne hrozit. A nejen to. Když se nahromadí kry, rozlije se z břehů. To pak těm, kteří žijí kolem řeky, nastanou zlé časy a mnohdy jim půjde i o život.

„Obhlížíš své království, Jane?“ přistoupila ke svému choti královna Eliška. K Janovi, který byl stále ještě mladíkem, ale nikoliv už mladíčkem, jakým byl, když nastoupil na český trůn před čtyřmi léty. Nedalo se přehlédnout, že za ten poměrně krátký čas ušel dlouhou cestu.

„Připadá mi, jako by bylo tohle království prokleté,“ odpověděl zasmušile.

„Opravdu máš takový pocit?“ přitiskla se k němu jeho choť.

„A neměl bych mít? Jako bych zde byl neustále cizincem a nic nevykonal. Nechybělo mnoho a já se stal římským králem. Podařilo se snad některému z mých předchůdců ve věku osmnácti let a po čtyřech letech vlády dojít tak daleko?“

„Málem. Mému dědovi Přemyslu Otakarovi II., i když ve zralejším věku. Byl to velice silný a ctižádostivý král. A obávaný,“ odvětila královna Eliška.

„Což ho nakonec stálo život.“

„Ale ne z rukou českých pánů.“

„Skutečně?“ ušklíbl se Jan. „Slyšel jsem, že mu k té smrti značnou měrou dopomohli.“

„Pokud myslíš Záviše z Falkenštejna, to bylo osobní. Jednalo se o Falkenštejnovy ambice.“

„A kdy to není osobní a nejedná se o ambice? I já chci být silný král. Budu se muset též obávat domácích pánů?“

„Možná, ale zatím vyčkávají, co po svém návratu od té slavné korunovace učiníš. Nebudou však čekat dlouho – přece jen chtějí svůj díl na moci.“

„Aby si mohli nahrabat ještě víc než doposud. Mnozí ještě nevrátili to, co si nakradli za Rudolfa Habsburského a toho povedeného Jindřicha Korutanského, našeho nezvedeného švagra. S konečnou platností by nám mělo být vráceno Znojemsko a hrady v Pohořelicích a Podivíně, které na Moravě drží Fridrich Habsburský, aby byla obnovena její celistvost. A aby toho nebylo málo, tak se na Moravu z východu tlačí ten prokletý Matouš Čák Trenčínský. Jsou jako vzteklí psi, spěchající, aby uchvátili ten nejlepší kus kýty, než se z ní stane ohryzaná kost. Musím spěšně vyrazit na Moravu. A abych to všechno dal do pořádku, potřebuji peníze. A kde je mám pořád brát?“ Jan se posadil ke stolu a uchopil pohár, aby svlažil své hrdlo. Ale pohár byl prázdný. „Víno!“ zakřičel král.

Vzápětí se otevřely dveře a do komnaty chvatně vkročil Čeněk z Vřesova, královo páže.

„Posloucháš za dveřmi?“ zeptal se král s podivem.

„Ano, Milosti,“ uklonil se Čeněk a naplnil králův pohár. Když chtěl takto posloužit i královně, ta jen zamítavě máchla rukou. „Avšak dveře jsou příliš tlusté, a tak toho moc nezaslechnu. Jenom když Tvoje královská Milost ráčí křičet.“

Oba královští manželé se podívali nejdříve na Čeňka a posléze na sebe. Pak téměř současně vyprskli smíchy.

„Kdybych nevěděl, že jsi tak mazané kvítko, mohl bych tě považovat za prosťáčka. Ale nevadí mi, že posloucháš za dveřmi. Aspoň jsi po ruce vždy, když tě potřebuji. Ale pamatuj! Nevadí mi to jenom tehdy, pokud mi budeš věrně sloužit. V opačném případě bych tě musel nechat pověsit za krk.“

„To ne, Milosti. Jsem urozeného stavu, i když ne takového jako ty. Přesto bych měl právo na stětí.“

„Budu si to pamatovat. A teď se už ztrať.“ Král se napil, a když osaměli, pokračoval v započatém. „Potřebuji peníze na tažení proti Matouši Čákovi. Kde je mám stále brát? Tisíc hřiven stříbra jsem si teď půjčil od mých věrných Staroměstských. Ale ani oni nedávají jen tak. Předali mi je spolu s úpisem včetně seznamu, kolik mi kdo půjčil. A ten úpis jsem musel stvrdit. Takže i z jejich strany je to spíše investice.“

„A ty peníze, co sis napůjčoval předtím?“

„Padly na moji jízdu na korunovaci Ludvíka Bavorského římským králem.“

„A bylo to nutné?“ zeptala se Eliška.

„Zdali to bylo nutné?“ podivil se král, jako by nevěřil svým uším. „Bylo to nezbytné. Má-li tvůj hlas něco znamenat, musíš být vidět. Musíš být při takovýchto významných událostech. A nejen s pár jezdci, ale demonstrovat i sílu. Jistě, stojí to peníze, téměř tolik jako válečné tažení. S tím rozdílem, že při takovéto jízdě nikdo nepřijde o život. Ale výsledek bývá mnohdy mnohem hmatatelnější. Ludvík je mi teď zavázán a já bych byl hloupý, kdybych si ty závazky nedal potvrdit ještě v době, kdy je ruka otevřená. Víš, jak lidé rádi zapomínají. Avšak teď jsem získal na Ludvíkovi pro českou korunu mnohé. Ty náklady na korunovační jízdu se mi několikanásobně vrátí. Ludvík se písemně zavázal zachovat mi veškerou vládu, země a práva. Poddaní českého království už nebudou poháněni před říšský soud, ale jejich spory budou řešit pouze soudy české. Budou mi zachována všechna říšská léna. Chebsko, hrady Floss a Parkstein v Horní Falci. Dostalo se mi potvrzení mých práv jakožto polského krále a držav v Krakovsku a Míšeňsku. Slíbil, že mi budou vráceny všechny zástavní listy v držení Habsburků, na jejichž základě si mohli klást nároky na českou korunu. A také se zavázal vyplatit mi deset tisíc hřiven stříbra za moje vojenské tažení. Takže mé pozdější náklady na korunovační jízdu budou nejen vyrovnány, ale mé konečné zisky budou mnohem vyšší.“

„Já vím, ty můj králi,“ podívala se Eliška na Jana obdivně. „Vím, že budeš jednou velkým králem, kterému se teď ovšem zrovna nedostává peněz. Co těch deset tisíc hřiven od Ludvíka? Kdy ti je dá?“

„No teď určitě ne. Je zadluženější než já. Ale to, co teď mám, mi na cestu na Moravu vystačí. Není zbytí. Musím tam vyřídit dost neodkladných záležitostí. Také dát o sobě vědět tomu Čákovi. Ale na tažení je ještě příliš brzy. Zemskou hotovost svolám na začátek jara. A tady už budou muset páni jet – a za své – protože se jedná o obranu království. Tady se už ze své povinnosti nevykroutí.“

„Neboj se, Jane. Zvykneš si na ně a oni si zvyknou na tebe.“

„Zvykám si čtyři roky. Zatím se mi to příliš nepodařilo,“ odpověděl Jan trpce.

„Já vím. A ty si myslíš, že bych někdy nejradši nenechala ty jejich zpupné hlavy setnout? Místo toho, abychom se jich museli neustále o něco doprošovat,“ pronesla Eliška vášnivě. Vášnivou krev Přemyslovců v sobě nezapřela. Jan měl v budoucnu poznat, že jak vášnivě dokáže milovat, tak zrovna tak vášnivě dokáže i nenávidět. Pokračovala, když už byla opět klidná: „Až založíme novou dynastii, bude Evropa hledět ku Praze. Tak jako si to přál můj děd Přemysl Otakar.“

„K založení dynastie je však třeba následníka,“ povzdychl si Jan a pohladil Eliščino dmoucí se břicho. Čekali opět dítě a Jan si toužebně přál, aby to byl syn. Vroucně se za to modlil. Jednu holčičku už měli, ale ta následnictví nezajistí.

„Ještě nás čeká hodně let. Dočkáš se následníka, to ti slibuji,“ uklidňovala ho Eliška.

„Doufám, že ten už nebude muset ustupovat jako já. Musím se zbavit svých nejvěrnějších, aby mí páni byli ochotni zvednout zadky a vytáhli se mnou na jiného zpupného pána, tentokrát uherského. Jak mě jednou budou příští generace nazývat? Král prosebník?“

Eliška se na Jana podívala láskyplným pohledem.

„Tak toho se neobávám. Určitě ti čas nějaké to přízvisko přisoudí,“ řekla přesvědčivě. „Ale král prosebník to určitě nebude.“

2

„Posaď se, bratře Wolframe,“ vyzval velkopřevor Berthold z Hennebergu Wolframa Katzingera z Olšové. Přestože oba velice dobře věděli, že Wolfram už víc jak rok není řádovým rytířem a takové oslovení mu nenáleží. Ze strany Henneberga to bylo snad jen nevinné pošťuchování, možná ale připomínka toho, že příslušnosti k řádu se nelze zbavit jen tím, že dotyčný svlékne řádový plášť. Možná to byl jistý projev úcty k někomu, kdo odešel se ctí. Wolfram byl pro ten případ vybaven propouštěcím listem ještě od Fulka z Villaretu, velkokomtura rhodského. A to za své mnohaleté služby pro řád. Přesto si ponechal možnost volby a dál pokračoval ve službě pro řád doma v Čechách. Ale po neshodách s předešlým velkopřevorem Helfriechem z Rüdigheimu svůj propouštěcí list uplatnil. Chtěl poznat, jaké to je mít svobodu, protože si ji za celý život neužil. Avšak přihlásil se král, který si ho všiml, ještě když byl johanitským rytířem. A tak vstoupil do jeho služeb. Nakonec po zdatném Hennebergově manévrování svolil i se spoluprací s řádem. Ovšem až po velkopřevorově ubezpečení, že služba králi bude mít vždy přednost a závazku k johanitům bude zbaven, pokud by se jejich zájmy dostaly do rozporu s těmi královými.

„Odjíždím z království,“ oznámil velkopřevor Wolframovi.

„Nadlouho? Doufám, že nebudeš chtít, abych tě zastupoval.“

„Nemusíš se obávat. Nezapomněl jsem na naši dohodu, že přednost má král. I když neříkám, že by se mi takové řešení nelíbilo. Avšak myslím si, že postavení, v jakém jsi, bude vyhovovat všem stranám. A já se nehodlám vzdát své hodnosti, z které mě čeští páni nemohou odvolat. Budu se moci vrátit, kdykoliv to bude král potřebovat, a zároveň tu bude na mne čekat nezanedbatelná vojenská síla.“

„Tomu se předešlý velkopřevor Helfriech z Rüdigheimu dost zarputile bránil.“

„Čemu?“

„Aby byli johanité vtaženi do mocenských bojů. Možná se bál, aby nedopadli jako templáři.“

„Ale ty jsi toho názoru nebyl.“

„Za předpokladu, že naše konání bude ve prospěch krále.“

„A to také bude. Dobře,“ uzavřel Henneberg. „A teď abychom se posunuli o kus dál. Jakýsi hlupák prohlásil, že čas nic nestojí. Ale to je velký omyl. Čas je velice vzácný a já jsem se vždycky snažil ho nepromarnit.“ Pak Henneberg přivolal pomocného bratra, který čekal za dveřmi, aby požádal mistra Konráda z Odensee, aby se k nim připojil. Když se tak stalo, vybídl ho, aby si přisedl k jejich stolu. „Mistr Konrád mne bude v mé nepřítomnosti zastupovat,“ oznámil stroze.

Po jeho slovech nedošlo k žádné odezvě. Konrád byl s tímto stavem pravděpodobně již seznámen. Bylo to sice Hennebergovo rozhodnutí, nicméně jistě projednané v širším konventu. Wolfram mlčel, jelikož už nebyl členem řádu, tudíž nebyl důvod, aby se ho někdo ptal na názor. Kromě toho si ani nedokázal představit jiné smysluplné řešení.

Přesto se Henneberg zeptal: „Ty k tomu nic neřekneš, bratře Wolframe?“

„Snad jen, že by mě velmi mrzelo, kdyby vedením velkopřevorství byl pověřen někdo jiný.“

Velkopřevor se usmál. „Vlastně jsem od tebe jinou odpověď ani neočekával. Vím, že jsi s bratrem Konrádem, v době, kdy byl představeným řádu Helfriech z Rüdigheimu, měl poněkud užší vztah, který šel nad rámec toho běžného.“ Wolfram chtěl něco namítnout, ale Henneberg ho zvednutím ruky zarazil. „Není třeba to rozebírat. Podstatné je, že zájmy nás tří, co tu teď sedíme u stolu, se nekříží, naopak jsou shodné. Konráde?“

„To je pravda. Byl to právě bratr Wolfram, který po příjezdu z ostrova Rhodos vhodným manévrováním dokázal to, oč jsem se já předtím marně snažil. Tehdejší velkopřevor byl neoblomný, ale Wolfram nastolil situaci, kdy už nebylo možné zůstat stát stranou. Přestože Wolframovy účasti na vojenských střetech nesly řádu nezanedbatelné zisky, Helfriech z Rüdigheimu tu situaci těžce nesl. Vše nakonec vyústilo Wolframovým odchodem z řádu, což je mi upřímně líto.“

„Ale Bůh ve své moudrosti zařídil, aby bratr Wolfram byl opět mezi námi, i když už není příslušníkem řádu,“ poznamenal Henneberg a vzápětí pokračoval: „Král Jan teď odjíždí na Moravu. Zařídil jsem, abys mohl zůstat v Praze.“

Wolfram povytáhl obočí.

„A to hned ze dvou důvodů. On tě teď nepotřebuje mít bezpodmínečně u sebe.“

„V tom bych si dovolil ti odporovat, bratře Bertholde. Co se královy bezpečnosti týče, může být ohrožen kdykoliv a kdekoliv. Na lovu, při projíždění městem, dokonce ve vlastních komnatách. Zažil jsem to u Rýna. Myslím si, že bych se měl zdržovat v jeho blízkosti.“

„Myslím si to samé,“ přitakal Wolframovi k jeho překvapení Henneberg. „A když mě necháš domluvit, pochopíš. Král bude mít s sebou omezené zbrojné oddíly, které postačí k jeho bezpečnosti a také k odstrašení Matouše Čáka. K tomu, aby ho ztrestal, bude třeba přeci jen podstatnější vojenské síly. Na začátek jara bude svolána zemská hotovost, a tudíž budou muset vytáhnout i čeští a moravští páni. Mám však takový dojem, no spíše kusé informace, že na něco čekají, či spíše něco chystají. Skoro bych řekl, že budou mít podmínku, aby se král zbavil svých nehodných rádců. Tedy mne, Petra z Aspeltu a svého strýce Balduina.“

„Zřejmě to bude ten první důvod toho, proč chceš, abych zůstal v Praze,“ domyslel si Wolfram.

„Ano. Ty se v těchhle věcech vyznáš.“

„Mám dělat špeha?“

„Ne tak docela. Budeš mít k ruce pár lidí, s nimiž jsi už pracoval dřív. Ty budeš ty zprávy jen shromažďovat a vyhodnocovat. Možná se k něčemu dostaneš i ty sám, protože máš přístup do míst, kam obyčejný špeh ne. A v neposlední řadě máš vojenské zkušenosti a lidi se zbraněmi, kteří by mohli takového zvěda ochránit, kdyby hrozilo, že se získané informace nedostanou tam, kam by měly.“

„A ten druhý důvod?“

„Ten je ryze praktický. Vím, jak si potrpíš na vycvičenost svých lidí. A máš teď takové?“

„Pár bych jich měl.“

„Pár je málo. Vím, že sis i po vystoupení z řádu brával johanity. Ale taková možnost tu teď není. Nebylo by vhodné, aby se příliš pohybovali v králově blízkosti. Tím myslím v takové blízkosti, v jaké se pohybuješ teď ty. Budeš potřebovat velmi silný oddíl, který bude chránit krále. Je ještě mladý a horkokrevný. A až skutečně potáhne na Moravu s vojenskou hotovostí, bude v ní, kromě jiných, hodně českých pánů se svými ozbrojenci. A ne všichni z těch pánů budou králi nakloněni. Už mi rozumíš?“

„Myslím, že ano.“

„Budeš mít volnou ruku při výběru svých lidí. Počítej s oddílem zhruba o šedesáti jízdních. Možná se ti to bude k ochraně krále zdát málo, ale…“

„Nejsem zvyklý jezdit do boje za zvuků fanfár a s bubny. Mnohdy jsem pracoval i s menší vojenskou silou. Někdy je to lepší.“

„Souhlasím. A také aby páni nežili v představě, že jsou pro krále až tak rozhodující, posílí i oddíly královské i nějaké lucemburské a pravděpodobně i z říše. A vytáhneme i my, johanité. Kromě jiného máme na Moravě i své vlastní zájmy. Mohla by být ohrožena moravská obchodní stezka, kterou zatím tak úspěšně zajišťujeme. A v neposlední řadě i naše vlastní komendy. Je tu ale otázka velení.“ Henneberg se obrátil na Konráda z Odensee. „Vím, jak rád bys jel, bratře, ale není to možné. Není možné, abychom byli nepřítomni oba.“

„Může mě zastupovat převor Martin Kaproun.“

„Za jiných okolností snad. Bohužel je nemocný. Modlím se k Bohu za jeho uzdravení, ale obávám se, že i když budou moje modlitby vyslyšeny, nebude dosud dost silný, aby řídil celé velkopřevorství.“

„Obrůstám tukem,“ postěžoval si Konrád trpce.

„Wolfram dobře věděl, proč vystoupil z řádu. V obavě, aby ho nepostihlo něco podobného.“

„To všechno je mi líto, bratře Konráde, nicméně na mém rozhodnutí to nic nemění. Koho bys navrhoval za velitele, Wolframe? Tebe se to netýká, protože ty pojedeš s královskými.“

„Huga z Agroas,“ odpověděl Wolfram bez přemýšlení.

Henneberg pozvedl obočí. „Ještě nedávno byl templářem.“

„Jeho schopnosti jsem si mohl ověřit v boji. Dokáže samostatně uvažovat, je rozhodný. A jako bývalý templář bude bojovat o to usilovněji, aby ostatním dokázal, že není o nic horší než kterýkoliv jiný johanita.“

„Dobře. Napadá tě ještě někdo?“

„Bratr Albrecht. Rovněž se mnou bojoval a o jeho kvalitách jsem přesvědčen. Ale pokud je mi známo, ten velí západní obchodní stezce.“

„Už ne. Už ne,“ opravil Henneberg Wolframa. „V rámci nutných výměn, které jsou lékem proti zpohodlnění, je teď velitelem na té moravské.“

„To máme najednou hned dva,“ uvažoval nahlas Konrád z Odensee. „Ale my potřebujeme jen jednoho vrchního velitele.“

„A tím nebude ani jeden z nich, přestože velet budou.“ Henneberg se opřel do opěradla svého křesla. „Pošleme tři oddíly po padesáti jezdcích. A tentokrát bude johanity opravdu vidět. Tomu, který vypravíme z Prahy, bude velet Hugo z Agroas. Další se sebere na Moravě. Jeho velitelem bude bratr Albrecht. A třetí…“

„Mistr Bavor ze Strakonic,“ dopověděl Wolfram.

„Přivede padesát rytířů z jihozápadních Čech, jimž bude velet. Zároveň bude vrchním velitelem celé johanitské hotovosti.“

„Výborná dedukce,“ ocenil Wolframovu odpověď velkopřevor. „Mistr Bavor je výjimečný muž, neúnavný, statečný a rozmnožitel bohatství řádu. V bojích se už mnohokrát osvědčil. Přesto se mi zdá, že své muže drží v současné době zbytečně zpátky. Až by se mohlo stát, že zapomenou, za jaký konec se drží meč. Tvůj názor, Wolframe?“

„Když jsem se vrátil z Rhodosu, mým prvním úkolem v Čechách bylo potřít tlupu Hanse Křiváka. Mistr Bavor, ač po jistém váhání, mi poskytl oddíl svých rytířů. Na počátku jsme si příliš nerozuměli, ale to se změnilo během boje. Což jenom potvrzuje tvoje slova, pane Bertholde.“

„Bratře Bertholde,“ opravil Wolframa Henneberg.

„Jak myslíš. Tedy bratře. Souhlasím, že sezením na zadku se z nikoho řádný rytíř nestane. A naopak. Byl-li dobrým, může tyto dovednosti ztratit.“

„Velmi správně. A ty budeš mostem mezi králem a johanity. Krále Jana jsem už o tom uvědomil. Mistr Bavor bude o tomto tvém postavení zpraven co nejdříve.“ Berthold z Hennebergu se odmlčel. Když už se zdálo, že bylo řečeno vše, obrátil se na Wolframa. „Ten tvůj Křivák se teď zase vrátil k původnímu jménu – Joachim z Hohenbachu. Ale to ty přece víš. Setkali jste se u Ludvíka Bavorského.“

„Což ty také dobře víš, bratře, protože jsi byl u toho,“ odpověděl Wolfram, aniž by se z jeho obličeje daly vyčíst jakékoliv emoce.

„Jistě,“ zacukalo Hennebergovi v koutcích úst. „Hrozilo to tam nebezpečným střetem, který by nebyl uprostřed vyjednávání zrovna vhodný – když je teď Hohenbach téměř Ludvíkovou pravou rukou.“

„Snad levou.“

„Ovšem. Když tu pravou jsi mu odsekl zhruba rok předtím. Nebo to už je dva roky? Ale to není podstatné. Zdá se, že to do značné míry narušilo vaše příbuzenské vztahy.“

„O žádných nevím,“ řekl Wolfram studeně.

„Myslel jsem, když tvoje sestra s ním…“

„Spí?“

„Jenom to? Takže nejsou sezdáni?“

„Ne, a ty to dobře víš. Kam vedou tvoje otázky?“

„Mohl bych v té věci sehrát roli jistého prostředníka.“

„Ne, bratře Bertholde. Tvého zájmu si sice cením, ale tvoje pomoc by nebyla vítaná. My jsme jen chudý zemanský rod. A on je panského stavu a jistě by se nesnížil ke sňatku s někým, kdo stojí o stupeň, možná o dva níž. A já se zase nesnížím k tomu, abych souhlasil se sňatkem s někým, kdo byl sprostým lapkou, i kdyby pocházel z knížecího rodu. Ještě nezaplatil za všechno, co napáchal v mém kraji.“

„Takže až se s ním příště setkáš, odsekneš mu levou ruku?“

„Až se s ním příště setkám, a pokud mi nepůjde včas z cesty, zabiji ho.“

„Věci se dají řešit i jinak,“ řekl Henneberg zamyšleně. Nebylo jisté, zda chtěl ještě něco říct, ale na věži kostela Panny Marie pod řetězem se rozezněl zvon svolávající bratry k odpolední modlitbě. Jedné z pěti nařízených každodenních modliteb, takzvaných hodinek.

Berthold z Hennebergu se zvedl od stolu. „Pojďme, bratři. Není nic více posilující než společná vroucí modlitba. A ostatní bratry přítomnost jejich představených jen posílí.“

„Já nejsem jejich bratr ani představený,“ řekl Wolfram zdráhavě.

„Ale v jejich očích ano. A pro ty, kteří si to nemyslí, bude tato demonstrace před nadcházejícím tažením připomínkou toho, že je lepší tvým příkazům neodporovat, i když už nenosíš plášť se znaky našeho řádu.“

3

Přestože zima byla sotva v polovině, práce na stavbě nového Vřesova se nezastavily. Kamenné hradby byly již hotové, včetně brány a věže nad ní, ochozů a dalšího vybavení. Zednické práce se na stavbě paláce sice zastavily, ale kameníci dál připravovali kameny, aby jich měli dostatečnou zásobu pro další zdění, jen co skončí mrazy. A údery tesařských seker se nedaly přeslechnout. Ať už to bylo k tesání trámů, které poslouží jako nosné u podlah, nebo k sroubení krovů. Šindeláři štípali z vyschlého dřeva šindele. Dokončovala se všechna dřevěná stavení, jež budou uvnitř hradeb už trvalou součástí hradu. Do nich se přestěhovali i ti zbylí stavební dělníci a nádeníci, kteří i se svými rodinami doposud obývali stáj, jež byla zbudovaná jako první a stála vně hradu. Teď už sloužila výhradně k ustájení rozrůstajícího se stáda koní. A ještě dál před stájí se zvedala palisáda, která měla sloužit k ochraně koní, ale také jako první záchytná hradba tohoto předhradí.

Byla první obrannou překážkou na protáhlém ostrohu končícím strmou skálou, obtékanou potokem. Na samém konci ostrohu se zvedal budovaný hrad. Zbývalo dozdít druhé patro, sroubit střechu, …

Pán Vřesova, Beneš, končil každodenní obchůzku, kterou jen málokdy vynechal. Byl hrdý na to, co zde dokázali. Nikdy by nevěřil, že si k tomuhle místu, kde se narodil a jež mu za dlouhá léta nepřirostlo k srdci, dokáže znovu najít vztah. Když totiž před několika lety odjížděl do služby k Petrovi z Rožmberka, ani se neohlédl za tou ubohou dřevěnou tvrzkou, z které teď zůstala opodál jen hromada suti po pustošivém nájezdu Hanse Křiváka. A i ta hromada se pomalu zmenšovala, jak si z ní dělníci a ostatní čeleď brala dříví na otop. Nebránil jim, proč taky. Čím dřív její připomínka zmizí, tím líp. Není nic pěkného, na co by se dalo vzpomínat.

Tehdy tam, kromě jiných, našla smrt jeho matka Bohuna, jeho nezvedený starší bratr Janek a sestra Anna. Jankovu ženu Hilgret z Olšové odvlekl Hans Křivák do Bavor. Těžko říct, zdali se příliš bránila. Její muž, Janek z Vřesova, byl opilecké, lenivé a násilnické zvíře. Neuplynul snad den, aby Hilgret nezmlátil. Dokonce z ní vykopal dvě nenarozené děti. Další sestra Jana po těch běsech, co zažila při nájezdu, zešílela a teď žije na tvrzi Olšové, která patří jejich příbuzným Katzingerům a kam se provdala další z Vřesovských, Běta. Ve vynuceném sňatku si vzala hrbatého a na jednu nohu chromého Lothara. Nakonec si k sobě našli cestu a zdá se, že teď žijí ve značném porozumění, o čemž svědčí i dvě narozené děti.

Beneš vystoupal na ochoz hradby. To byla jedna z jeho mála libůstek. Obhlédnout kraj, který měl i teď v zimě svoje kouzlo. Jiné než ostatní roční období, přesto krásné. Vše, kam až oko dohlédlo, spalo. Jen zde bylo živo. A ta vůně čerstvě nařezaného a otesaného dřeva… Nikdy by si nepomyslel, že bude pánem hradu. No hradu, spíše hrádku – aspoň navenek. Protože ke stavbě hradu by musel dát povolení král, na což jaksi pozapomněli. Hrádek schválil Rožmberk jakožto jeho lenní pán. Ale když se teď Beneš rozhlížel kolem a představil si, jak bude Vřesov vypadat, ten obraz se blížil spíše hradu, i když malému.

Pohlédl přes údolíčko a uviděl Olšovou. Byla způli zděná a způli dřevěná. Starý Odon Katzinger, teď už nebožtík, o ní velmi pečoval a zakládal si na tom, že i když byla malá, byla mnohem v lepším stavu nežli jejich rozpadající se a hnilobou a červotočem prolezlý Vřesov. Beneš prošel po celém ochozu. Dělníkům, vedeným mistrem Petrem, který předtím pracoval pod stavitelem Baltazarem z Ulmu, jenž stavěl nový krumlovský hrad, nebylo co vytknout. Přesto se v Benešově obličeji usadil výraz starostí.

Na nádvoří potkal mistra Petra. Byl zhruba jeho věku, něco přes dvacet. Černovlasý, hubený jako tyčka, ale hbitý a rozumu bystrého.

„Je všechno v pořádku, pane Beneši?“ zeptal se Petr s trochou napětí.

„Naprosto. S tvojí prací jsem spokojen.“

„Ale netváříš se tak.“

„To je to na mně tak poznat?“

„Snad proto, že ti přetvářka není blízká.“

„Tak dobře. Pojď do mého srubu. Dáme si trochu horké medoviny. Myslím, že si ji zasloužíme oba.“ Cestou křikl na kuchařku, aby jim medovinu připravila a nezapomněla na koření.

„Mám se začít bát?“ zeptal se Petr ustaraně, když se usadili v Benešově srubu, který Beneš pro nedostatek místa sdílel i s dalšími muži, protože hradní palác byl ještě neobyvatelný. Ale teď byli v tmavém srubu se zavřenými okenicemi sami. Prostor slabě osvětlovaly jen žhnoucí uhlíky ze skomírajícího ohně. Benešovi to tak vyhovovalo, když byl výraz jeho obličeje tak čitelný.

„Je to to, co už jednou?“ zeptal se Petr.

„Ano. Dochází mi peníze. Nechci teď tvoje lidi vyhnat někam na mráz, podržím je do jara. Ale pak budeme muset jejich počet snížit na polovinu. A možná ještě o víc. Jestli se nestane zázrak, budeme muset práce zastavit zcela.“

„Už jednou ti peníze došly. Nejdřív jsi prodal nějaké koně a pak jsi vyrazil do Bavor a pomocí meče pustil žilou Hansi Křivákovi. Do jara zbývá ještě dva a půl měsíce. Já myslím, že si poradíš i tentokrát. Vždyť můžeme dělat nějaký čas jen za stravu a přístřeší jako tehdy. Až si opatříš peníze, doplatíš nám to.“

Než stačil Beneš odpovědět, přinesla děvečka džbánek horké medoviny. Ve dveřích, nejspíš pro tu tmu uvnitř, klopýtla a málem džbánek rozbila. Když padala, přiskočil k ní Petr, avšak mnohem podstatnější Dorota ho strhla a dál už padali spolu. Beneš jí v poslední chvíli vytrhl džbánek z ruky a medovinu zachránil. Petr se přidušeně smál, protože mu v dýchání vadila Dorotina prsa, která mu obalila hlavu. Když jí Beneš vynadal a pohrozil jí, že když se dál bude chovat jako kopyto, půjde ke kravám kydat hnůj, vyběhla ze srubu.

Když znovu osaměli, pokračoval Beneš v započatém:

„Tvoje návrhy, Petře, jsou sice zajímavé, ale já nemohu zajet kdykoliv do Bavor, když mi dojdou peníze. Protože potom bych se stal lapkou, o nic lepším nežli Hans Křivák.“

„A co ty koně? Už jednou sis pomohl prodejem části stáda.“

„Ale to teď už nemůžu. Přece víš, že chceme s Gertem Flickem založit chov, výjimečný, z něhož by později byl Vřesov živý především. Ti koně, které jsem tehdy prodal, se nehodili podle Flicka do chovu. Jenom proto s tím tehdy souhlasil. Hrozilo by, že by sebral tu část koní, jež mu patří, a odešel by. A i kdyby to nebezpečí nehrozilo, já sám bych se zdráhal něco takového udělat. Začít s chovem, z kterého by vycházeli vynikající koně, trvá dlouho. Navíc my hodláme vychovat koně výjimečných vlastností a jejich hodnotu tak ještě přinejmenším zdvojnásobit. A to zabere další čas. Kdy přijdou nějaké zisky, to je ve hvězdách. Je mi líto, Petře. Koně to tentokrát neodnesou.“

„Tvoje slova uvážím, Beneši. Ale myslím, že až promluvím s lidmi, dopadne to jako posledně. Zůstaneme. Nebo aspoň většina z nás. Do další zimy bysme měli být se vším hotovi. Ale to je skoro ještě celý rok. To je dost dlouhá doba na to, aby sis nějaké peníze obstaral.“

Beneš se usmál, protože ho Petrova slova potěšila. Přesto si neodpustil poznámku: „Je až zarážející, jakou důvěru ve mě vkládáš.“

„Na to ani nepomysli,“ ozvalo se z příšeří stáje, když si Beneš prohlížel koně. Postava byla nezřetelná, ale hlas se nedal zaměnit.

„A jak ty můžeš vědět, na co myslím?“ odpověděl Beneš otázkou. „Jsi snad nějaký věštec?“

„Ne, to nejsem. Ale jdou po Vřesově nějaké řeči,“ z příšeří se vynořil vrchní stájník Gert Flick.

„Tak si jich nevšímej.“

„Ale já musím. Už jednou jsi prodal koně, abys peníze za ně ztržené vrazil to tohohle kamenného monstra.“

„Prodal jsem snad nějaké koně, které jsi určil do chovu?“

„To ne.“

„Dostal jsi peníze na nákup nových koní dle tvého výběru, hned jak jsem si stačil nějaké opatřit?“

„To jo.“

„Tak co kvílíš?“

„Jdou řeči…“

„Nežvaň nesmysly, Gerte. Máš přijít za mnou a nenaslouchat nějakým klevetám.“

„Tak to není pravda?“

„A co? Nechtěl by ses konečně vymáčknout? Nebo tě postihla zácpa?“

„Říká se, že ti zase došly peníze a že chceš zase prodat koně.“

„Není to pravda. Peníze mi nedošly, ale dochází. A komu ne? A koně neprodám – v žádném případě. Ještě něco?“

Flick stál nerozhodně jako loď, která přišla o vítr. Byl připravený na střet a na to, že bude muset za své koně bojovat. A teď… Ale rychle se vzpamatoval. „Něco ti ukážu, pane Beneši,“ a odvedl svého pána pár kroků.

Vedle vchodu do stáje visela na stěně napjatá kozí kůže, na kterou Flick hrdě ukázal.

„Hezké,“ poznamenal Beneš suše. „Kozu jsi snědl a mně jsi nechal kůži?“

„To je první z listů rodokmenů našeho budoucího chovu.“

„Koní? Chceš říct… Na něčem takovém si zakládají knížata a králové. Ale ani většina větších pánů neví, odkud se vzal jejich rod. O menších pánech ani nemluvě. A zemané znají nanejvýš svého děda, praděda. Ale koně?“

„Právě u nich je to důležité. Pokud chceš chovat takové, jaké jsme si předsevzali. My musíme znát jejich původ, pokud se budeme chtít něčeho dobrat. Budeš tu mít koně špatné – ty prodáme bez toho, že bysme se k nim hlásili. Dobří koně dostanou základní výcvik a také se prodají. Nebo je můžeš použít pro své jízdné. Ti výborní si už zaslouží mimořádný výcvik. Jejich cena bude několikanásobná. A ti mimořádní, ti samozřejmě dostanou též mimořádný výcvik, protože teprve potom se může potvrdit jejich mimořádnost. Ty si ponecháme do chovu, který se bude neustále zušlechťovat také vhodným křížením. Ale kdyby sis o tom nevedl záznamy, zakrátko nebudeš vědět…“

„…kterej hřebec kterou kobylu obskočil. Rozumím.“

„Už jsme o tom přeci mluvili.“

„Vzpomínám si. Aby nedošlo k incestu. Církev to zakazuje u lidí, protože je to proti Pánubohu.“

„A také aby nezblbli.“

„A ty si myslíš, že bude někomu vadit, když se některej z našich koní nebude umět podepsat? Většina lidí to neumí. Ty snad jo, Gerte?“

Stájník přešlápl z nohy na nohu. „To ne, pane Beneši, ale ty jo.“

„Takže ty sis vymyslel rodovou knihu a ze mě by sis chtěl udělat svého písaře. A to si myslíš, že se ti na tu kozinku všechno vejde? Vždyť tam taky musíš zapsat něco o jejich vlastnostech, abys to zase za čas nezapomněl. Jinak je ti ten koňskej rodokmen na nic.“

„To mám promyšlený! Bude takových patnáct dvacet základních vlastností, který nás budou zajímat. Ty sepíšeme třeba na pergamen a k nim připíšeme značky. A ty budeme připisovat ke jménům koní na rodokmenu.“

„Tak dobře,“ měl se Beneš k odchodu. „I tak mi ta kozinka na to připadá malá. Ale možná bych ti mohl opatřit kůži z vola.“

„Ale to…“

Beneš už byl ve vchodu do stáje, když se otočil. S jeho obličejem si pohrával úsměv. „Neboj se, o tu svou nepřijdeš. Protože ty nejsi vůl.“

„Můžu se ještě na něco zeptat?“ Beneš se otočil ke Gertovi.

„Zastaví se tu zase někdy ten tvůj švagr?“

„Myslíš Wolframa? To nevím… Někdy určitě.“

„Potřeboval bych, aby to bylo co nejdříve. Víš, ten jeho kůň… To by měl být základ nový linie.“

„To ti slíbit nemůžu. Ale máš pravdu. S lepším koněm jsem se ještě nesetkal. Budu na to myslet.“

Beneš přešel přes údolíčko, které bylo spíše mírným svahem, a zamířil k Olšové. Na dnešek slíbil, že se sousedy a příbuznými poobědvá. Což nebylo zase tak neobvyklé. Od doby, kdy po smrti starého Odona, kterého zabili vojáci z království utíkajícího Jindřicha Korutanského, a kdy na tvrzi začal hospodařit Lothar s Benešovou sestrou Bětou, se z Olšové stalo příjemné místo.

Odon nebyl zlý člověk, ale byl zcela v područí své bigotní ženy Gretchen. Ta dosud přežívala, ale bylo k podivu, jak může v jejím seschlém těle zůstávat ještě život. Ale bylo ho v ní už jen málo na to, aby mohla otravovat život ještě druhým.

S obědem čekali už jen na něj. Beneš se rozhlédl. Gretchen chyběla, zřejmě už nedokáže ani vstát z lůžka. Lothar jako hlava rodiny vstal a Beneše přivítal. Špatně se pohyboval – v zimě to bylo s jeho zdravím vždycky horší. Běta se nezdržovala a začala hned nakládat do dřevěných talířů hrachovou kaši s kousky uzeného. Dále seděla u stolu ještě Lotharova, dosud svobodná, sestra Guta. A také Benešova sestra Jana. Což byl pokrok, protože po hrůzných zážitcích, které prožila, se stranila všech lidí. Později už utíkala jen před všemi muži, zvláště těmi ozbrojenými. Včetně Beneše a Wolframa. Pak si zvykla na Lothara, snad proto, že byl sám postižený.

Zvrat u Jany nastal, když Beneš před rokem přivezl od lidí z močálů tříletou holčičku, jež vypadala spíše jako zvířátko. A také se tak chovala. Tehdy se jí Jana ujala, snad si myslela, že je to její vlastní dítě. Na příkaz staré Gretchen ji museli nechat hned pokřtít a teď se jmenovala Kateřina. A Jana se spolu s ní učila znovu mluvit. Ne, nebyla to její dcera, ale nevlastní sestra. Bylo tomu už téměř pět let, kdy Benešův otec narazil na vyděšenou a potrhanou dvanáctiletou Orku, která patřila k lidem z močálů, a znásilnil ji. A nakonec ji chtěl i zabít, jak to bylo tehdy dobrým zvykem, aby nezůstal žádný svědek. Ale byl s ním nejmladší Vřesovský, Čeněk. A ten namířil na svého otce luk. Matěj z Vřesova nakonec od svého úmyslu upustil. To se mu však stalo osudným. Neuplynulo mnoho času a jednoho rána našli obyvatelé Vřesova Matěje přibitého na vrata jeho vlastní tvrze s uříznutým pohlavím vraženým do jeho úst.

Bylo těžké s lidmi z močálů bojovat. Dokázali využívat bažin a útočit ze zálohy. Samotné bažiny byly pro cizího strašlivým nepřítelem, pohltily už mnoho lidí. Na močálech ztroskotali i Rožmberští, kteří přijeli lidi odtud vyhubit.

Beneš se mohl tedy rozhodnout. Buď pokračovat v nekončících a nikam nevedoucích bojích, nebo najít způsob, jak vedle sebe žít. Tehdy v rožmberských barvách pronásledoval lidi z tlupy Hanse Křiváka a bažiny mu stály v cestě na pomezí s Bavorskem, kam se Křivákovi lapkové dokázali vždy včas stáhnout. Sám našel cestu přes močály, ale nemohl si dovolit být tísněn lidmi z močálů. A tak se s nimi dohodl. Nebylo to však lehké. A to nejen pro jejich hatmatilku, které rozuměli jenom oni sami. Nakonec však s jejich vůdcem Gorbutem dohodu uzavřeli a mohli projíždět. Vždy jim tam nechali nějaké drobné dary a zároveň se snažili vyvarovat jakýchkoliv projevů nepřátelství.

Tehdy mu Gorbut ukázal Orku s dítětem, ale na Beneše to nezapůsobilo. Všude po světě bylo rozeseto spoustu dětí zplozených mimo manželské lože, takže nemělo smysl se zabývat nějakým špinavým dítětem. Při jedné další cestě Gorbut Benešovi oznámil, že Orka zemřela, a Beneš jen kývl hlavou. Až když byl na odjezdu, zeptal se, co s tím dítětem bude. A Gorbut mu odpověděl, že ho ženy nejspíše hodí do bažiny, protože ho nepovažují za dítě jejich lidu, když ho zplodil Matěj z Vřesova. A tak Beneš holčičku odvezl a teď se o ni stará Jana.

Před jídlem pronesl Lothar modlitbu, a když skončil, ozvalo se několikahlasé amen.

Po jídle se dal první do řeči Lothar. „Nezaslechls něco o Wolframovi… a o Čeňkovi?“

Beneš zavrtěl hlavou. „A jak bych měl? Kolik měsíců jsem odtud nevytáhl paty – zrovna tak jako ty. Proč se ptáš?“

„Nejspíš proto, že je to můj bratr,“ odpověděl Lothar rozpačitě.

„Máš pravdu,“ přitakal mu Beneš. Zároveň si musel připomenout, jaký osud právě kvůli Lotharovi Wolframa postihl. Lothar se narodil už poznamenaný. A tehdy jeho otec Odon složil svatý slib, že vykoná za jeho uzdravení prosebnou pouť k Svatému hrobu. Jenže po úrazu zchroml na nohu i on a podněcován svojí až nezřízeně nábožensky založenou ženou Gretchen vyslal za sebe na tu pouť Wolframa. Jenže tomu bylo tehdy šest let! Ale rodiče se mají poslouchat, a tak se Wolfram na tu cestu vydal. Nejdříve upadl do zajetí a několik let byl otrokem u nevěřících psů. Když se mu konečně podařilo utéct, vstoupil do služeb johanitů a mnoho let strávil na ostrově Rhodos, ale plavil se i na válečných lodích po Egejském moři. Když se Wolfram vrátil, neměl z toho Lothar příliš velkou radost, protože se bál, že Wolfram vznese jako prvorozený oprávněnou žádost na převzetí Olšové. Lothar prožil několik zoufalých chvil, protože si nedokázal představit, jak by se on se svým postižením dokázal postarat o sebe a svou rodinu. Olšová by všechny neuživila. Ale Wolfram nehodlal za takového stavu na Olšové zůstat. A tehdy spadl Lotharovi ze srdce velký kámen. Sám ve svém okolí, jak na Olšové, tak na Vřesově, příliš velkorysosti nepoznal. A právě Wolfram by měl nejvíc důvodů se k svému bratrovi zachovat úplně jinak. Tehdy byla završena Lotharova proměna ze zatrpklého a zapšklého člověka, která započala tím, že si jeho, chromce s hrbem, vzala, sice pod nátlakem, krásná a trochu divoká Běta z Vřesova. A postupem času se dokázala s ním i sblížit. A z Wolframa se stal pro Lothara velký, nedostižný vzor.

„Nejspíš bude s králem, tak jako můj bratříček Čeněk. Myslím, že si na nás teď moc nevzpomenou.“

„Tak. Ale že se budou divit, až uvidí, jaký hrad jsi tu zbudoval,“ pronesl Lothar zasněně. „Když si vzpomenu, co byl starý Vřesov za ruinu na spadnutí…“

„Co to pravíš o mém rodišti?“ spustil Beneš pohoršeně. „Tvůj zrak snad zastřela vlčí mlha. Vždyť to byl jeden z nejvýstavnějších hradů v okolí, do kterého se sjížděla ta nejvybranější společnost. Má matka hrála na loutnu a otec zpíval na cimbuří.“

Nastalo ticho a všichni se na Beneše dívali jako na někoho, kdo se minul s rozumem. Stará Bohuna byla tlustá a věčně špinavá žena s rozcuchanými vlasy, které se snad už nedaly ani učesat. A její muž Janek, věčně opilý násilník.

Jako první pochopila Benešova sestra Běta a dala se do nezvladatelného smíchu. Vzápětí se k ní přidali i ostatní, až na Janu, která se svým návratem ze světa zapomnění nebyla zase až tak daleko.

„Já vím,“ začal Beneš, když největší záchvaty smíchu pominuly, „o mrtvých jenom dobře. Ale mnohokrát jsem se pokusil vzpomenout si na něco pěkného, co by se k mým rodičům dalo přiřadit, ale nic takového se mi nevybavilo.“

4

Král odjel na Moravu, aniž by Wolframa vyzval, aby se k němu připojil. Z čehož bylo vidět, jak výkonný je Henneberg – na nic nezapomene. Čeněk, jako jedno z Janových pážat, krále samozřejmě následoval a Wolfram mu jeho postavení přál. Někdejší otrhánek z Vřesova, svým otcem a také bratrem Jankem věčně bitý za své vylomeniny. K nejpovedenějším patřilo, když nařízl zespodu fošnu, která sloužila jako sedák nad hnojištěm a na níž se vykonávala potřeba. Otec s nejstarším synem Jankem měli ve zvyku na ní sedávat společně a debatovat, aby si činnost vyměšování ještě víc zpříjemnili. Když fošna praskla, vyváleli se oba v hnoji.

Později Čeňka zajal a se svojí tlupou odvlekl Hans Křivák. Předpokládal, že za Čeňka dostane výkupné, ale toho se nedočkal. Především proto, že na Vřesově žádné peníze nebyly, a i kdyby ano, nedal by za něj jeho otec Matěj ani stříbrňák. A tak dal Křivák Čeňkovi vybrat. Buď se připojí k bandě, nebo bude jako nadbytečná přítěž zabit. Dal Čeňkovi den na rozmyšlenou. Chlapec, všemi opuštěný, sváděl těžký vnitřní boj, po kterém nakonec usoudil, že když na něm nikomu nezáleží, mělo by na jeho životě záležet aspoň jemu samému. A tak na Křivákovu nabídku kývl. Když nakonec Wolfram s královskými a johanity dobyl Křivákův hrádek Krahulčí, moc nechybělo a byl by popraven jako ostatní. Nikdy předtím se s Wolframem nesetkal a on ho neznal. Nakonec přežil, a když ho jeho bratr Janek odmítl přijmout zpátky na Vřesov, zůstal u Wolframa jako páže. Vzhlížel ke svému švagrovi, ale s jakoukoliv náklonností z druhé strany se nesetkal. Nebo si toho nevšiml.

Pak vyrazil s Wolframem, který velel jezdeckému oddílu, na Rýn ke králově ochraně. Tam se král Jan ukrýval nejdříve na hradě Stolzenfels a později na Lahnecku. A zároveň se z ústraní a především přes své emisary pokoušel o kandidaturu na římského krále. Dvakrát se Čeněk zúčastnil odvrácení úkladu, při němž šlo králi o život. A jednou málem přišel o ten svůj. Král si ho oblíbil, a když se Čeněk zotavil ze zranění, nabídl mu, zdali by se nechtěl stát jedním z jeho pážat. To byla pocta nevídaná, přesto, kdyby Wolfram projevil přání, aby zůstal u něj, udělal by to. Ale Wolfram mu jenom řekl, aby se příliš nerozmýšlel, protože taková příležitost se mu pravděpodobně v životě už nenaskytne.

Hrad Lahneck. Tam se Wolframovi něco přihodilo. Něco tak neobvyklého… Tam potkal ženu, na kterou nedokáže zapomenout ani teď, stovky mil daleko od ní a hradu, na kterém žije.

Eleonora z Alessa a Lahnecku. Vdova, jejíž muž přišel o život při revoltě proti Fridrichovi Habsburskému. Jen stěží držící své panství, na nějž si brousí zuby nejen okolní hrabata, ale i rakouský vévoda. A dokonce i Petr z Aspeltu, který měl dobrou záminku, když pronásledoval prchající templáře a ona jim poskytla azyl. Dávno by o to panství už přišla, avšak byl tu právoplatný dědic, její syn Albrecht, zhruba ve stejném věku jako byl Čeněk. A je známo, jak takový chlapec může snadno přijít o život, čímž by byla hlavní překážka odstraněna. Ale Eleonora se rozhodla správně a poslala Albrechta ze země s králem Janem. A tak se Albrecht stal jeho dalším pážetem.

Teď se Wolfram nemohl zbavit vzpomínek na Eleonoru. A zároveň si musel připustit, jak bylo dřív všechno jednodušší. Když předtím odcházel od ženy, nikdy se neohlížel zpátky a k žádné ženě se nevrátil dvakrát. A to i v době, kdy byl řádovým bratrem. Nikdy nesložil sliby bezpodmínečného celibátu, jen jisté zdrženlivosti. Ale Eleonora si ho dokázala získat svojí bezprostředností, inteligencí a tichou odvahou. A samozřejmě v neposlední řadě i krásou, která nemohla zapřít její jižanský původ.

Slíbil jí, že se vrátí. Takový slib se snadno vysloví, ovšem hůře splní. On teď byl královým služebníkem a musel jít především tam, kam mu král poručí. Myslel si, že se k Rýnu bude moci podívat častěji, když tam krále zavedou říšské povinnosti. Ale zatím se to mohlo stát jenom jednou. To když jel s Janem na korunovaci Ludvíka Bavorského. A to ještě díky královu písaři Christoferu Lavaňskému, který vymyslel záminku, aby se mohl Wolfram od korunovace na pár dní vzdálit. Nakonec se ukázalo, že ta záminka není zcela smyšlená, protože Albrecht musel podepsat na Lahnecku nějaké listiny a Wolfram se ukázal jako vhodný doprovod, protože znal dobře cestu, Albrechta, Lahneck a konečně i hradní paní.

Původně si Wolfram myslel, že sehnat šedesát dobrých jízdních bude jednodušší. Ale nebylo tomu tak. A pokud, tak ne takových, co by splňovali jeho požadavky. Určitý počet jezdců odjel s králem na Moravu a z těch, co zbyli, nebylo možné při sebelepší vůli postavit za tak krátkou dobu, která zbývala do odjezdu hotovosti, oddíl o šedesáti mužích, kteří by splňovali jeho vysoké požadavky. Někteří byli dobří jezdci, ale nebyli tak obratní se zbraní, jak by si představoval. Nemluvě o tom, že málokterý dokázal být dobrým lučištníkem, natož potom, aby ovládal střelbu za jízdy ze sedla koně. A tím nemyslel Wolfram jen vypustit šíp, ale i zasáhnout cíl.

Reptali, když je po vyzkoušení vracel zpět do jejich oddílů. Reptali i jejich velitelé, když jim bral ty nejlepší. Přesto se hlásili další a on hledal i mimo královské. Přesto musel nakonec konstatovat, že skutečně dobrých, které ve zbývajícím čase dokáže zdokonalit tak, aby se blížili jeho představám, dá dohromady nanejvýš čtyřicet.

„Král si přeje, aby jich bylo šedesát,“ zdůraznil při jedné jejich poradě Henneberg.

„Kdybych měl víc času…“

„Ten nemáš.“

„Nic mi nepomůže, když budu mít čtyřicet dobrých a ostatní se jim budou motat pod nohama. Čtyřicet takových, jaké chci já, dokáže víc než sto dvacet nemehel.“

„Tak dobře. Ale uděláme to jinak. Budeš mít těch svých čtyřicet a sestavíš ještě jeden menší oddíl, kde budou ti, o kterých si budeš myslet, že mají předpoklady, aby se v budoucnu zlepšili. Nejspíš budeš mít také nějaké ztráty a těmi nejlepšími bys mohl stav oddílu doplňovat. Král bude spokojen… A ty?“

„Ano, to je řešení,“ odpověděl Hennebergovi Wolfram.

„Protože výcvik takových, jaké má král na mysli, vyžaduje měsíce i roky. Kromě toho musí projít opakovaně bojem, protože jenom v něm se pozná, jestli jim tem výcvik byl vůbec k něčemu. A je tu ještě ta druhá věc.“

„Jaká?“

„To špehování.“

„A už jsi na něco narazil?“

„Možná. Či spíše mí špehové.“

„Ti pánové, co jsou v Praze, se scházejí. To není nic nedovoleného – scházet se. A za těmi, co v Praze nejsou, posílají posly. Ale tolik lidí nemám, abych nechal sledovat i posly. Bylo by to nejspíš stejně zbytečné. Pokud se něco odehraje, tak tady v Praze.“

„Mám na to stejný názor…“

Wolfram dál vyjížděl se svými novými muži cvičit na různá místa, kde vymýšlel kromě základního výcviku v boji nové situace, z nichž byly málokdy dvě stejné, aby muži nedokázali předem odhadnout, k čemu dojde. Také dál vybíral mezi dalšími, ale už nebyl tak přísný. A ty, u kterých měl pocit, že by se nakonec mohli přeci jenom něco naučit, si ponechal a zařadil do druhého oddílu. Také velice pozorně sledoval pokroky těch, kteří už byli zařazeni, protože bude nutné, aby si z nejlepších vybral své zástupce a z toho vůbec nejlepšího velitele náhradního oddílu. Protože on pak bude muset cvičit náhradníky a také, pokud to bude třeba, je vést do boje.

Bydlel v jedné z komůrek pro velitele ve vojenské ubikaci poblíž koníren. Mohl si vybrat jiné ubytování přímo v jednom z paláců Pražského hradu. Ale ten působil tak neútulně a opuštěně, že v tom neviděl žádnou výhodu. Kromě toho byl zvyklý spát se svými vojáky nebo v jejich bezprostřední blízkosti.

Přesto se jednoho dne rozhodl celý hrad projít, aby měl představu o všech jeho zákoutích, kdyby nastala situace, že by se mu tahle vědomost hodila. Toho dne skončili cvičení dřív, protože po předcházející plískanici uhodil během dne náhle mráz a země se stala nebezpečnější než ten nejzákeřnější nepřítel. Padali pěší i zvířata. Nemělo smysl, aby si jejich koně zlámali bezdůvodně nohy. Vždyť i takový kůň potřebuje mnoho hodin výcviku, aby pak svého pána nezradil ve chvíli, kdy je to nejmíň žádoucí – tedy v boji.

Hrad byl velmi rozlehlý, přesto působil opuštěně. Život se však nezastavil jen v hospodářských prostorách, ubytovnách čeledě a zbrojných a kancelářích, které sloužily pro chod Pražského hradu a království vůbec. Ale pak přišel do chodeb, jež vedly ke komnatám zcela opuštěným. Bylo tam i nemálo míst, která nesla stopy požáru, jenž před několika léty sídlo českých králů zachvátil. Někde byly prohořelé podlahy a místo oken byly ve zdech jenom zčernalé díry. Bylo to neutěšené místo někdejší slávy českých knížat a králů. Nynější král, když byl přítomen, pobýval raději na Starém Městě v jednom z tamních měšťanských domů, z nichž některé byly opravdu výstavné a skýtaly větší pohodlí než Pražský hrad. Eliščin názor na vhodnost takového bydlení byl opačný a vždy, když se král na delší čas vzdálil z Prahy, se vracela do zpustlého sídla svých předků.

Když vyšel z jedné z postranních chodeb, téměř se srazil se třemi ženami. Ta prostřední šla o krok napřed, ty zbylé dvě za ní. Nebylo pochyb – tou prostřední byla královna.

„Milosti,“ Wolfram naznačil pokleknutí a sklonil hlavu. „Omlouvám se za svoji nepozornost.“

„To bys měl,“ odpověděla Eliška stroze. „Protože srazit svoji královnu na zem, navíc když je samodruhá… Myslím, že za takovou službu by tě král nepochválil.“

„O tom jsem přesvědčený.“

„Víš, že se nacházíš nebezpečně blízko mých komnat? Můžu se zeptat proč?“

„Protože je náledí.“

„Cože?“

„Musel jsem zkrátit výcvik, jelikož hrozilo, že se moji lidé i s koňmi umlátí na ledu dřív, než by se zúčastnili vůbec nějakého boje.“

„Ano. Rytíř Wolfram, nemýlím-li se,“ pronesla královna, jako by se rozpomínala. Ale to nemusela. Ona totiž nebyla zvyklá zapomínat. „Několikrát jsem si všimla, jak své vojáky proháníš. Zatímco jiní, kteří neodjeli s králem, se válí na ubikacích. Neřekla bych ale, že budou mít tví vojáci z toho honění zvláštní radost.“

„O tom jsem nepřemýšlel, Milosti. Snad proto, že tu nejsem za účelem činit svým podřízeným nějakou radost.“

Královně zacukalo v koutcích úst. „To byla dobrá odpověď, i když poněkud neomalená.“

„Tvoje Milost mi musí prominout. Nebyl jsem vychován při královských dvorech.“

„To se hned pozná. Ale myslela jsem, že božím rytířům se dostává alespoň základů zdvořilého chování.“

„Toho není třeba. Protože řádoví rytíři žijí převážně jen mezi sebou. A tam není přemrštěná zdvořilost vyžadována, ba co víc, je spíše považována za nevhodnou, protože odvádí myšlení od Boha. A pokud se setkáváme s jinými lidmi, jsou to většinou nepřátelé. A ty my zabíjíme.“

„Věděl král, když tě najímal, o tvém neomaleném chování?“ Bylo zřejmé, že by královna chtěla, zvláště před svými dvorními dámami, mít na konci rozhovoru poslední slovo. Ale Wolframovy odpovědi nebyly charakteru, aby takového dojmu mohla nabýt.

„Bezpochyby, Milosti, vždyť jsme spolu strávili nějaký čas u Rýna.“

„Slyšely jste to?“ obrátila se Eliška na svůj doprovod.

„On nemůže říct, doprovázel jsem krále, jak by se slušelo, ale řekne: byl jsem s králem u Rýna, jako by se jednalo o dva lidi sobě rovné. Slyšela jsem,“ změnila Eliška náhle téma, „že jsi byl pověřen ještě dalším úkolem než jen proháněním vojáků.“

„Ano, Milosti.“

„A povíš mi o tom víc?“

„Ne.“

„Cože?“

„Jsem vázán mlčenlivostí.“

„Ale já jsem královna.“

„To vím. Ale já sloužím králi.“

„A to není to samé?“

„Ne bezpodmínečně.“ Wolfram uviděl, jak začíná královna rudnout a usoudil, že trocha vstřícnosti by snad byla na místě. Zakroužil pohledem po chodbách.

„Každé slovo je tu slyšet jako ozvěna.“

„To je asi první věta, na které se s tebou shodnu,“ pronesla královna. „Nuže tedy, následuj mě.“

Královna pokračovala směrem, jímž kráčela, než ji Wolfram vyrušil. Došli ke dveřím, před kterými stály stráže. Když uviděly Elišku, postavily se do pozoru. Před nimi se královna zastavila a podívala se na Wolframův meč. „To chodíš neustále ozbrojený?“ zeptala se. „Nebývá zvykem, aby cizí muži vstupovali do královniných komnat ozbrojeni.“

„Ne, Milosti, před spaním meč odkládám na kraj postele. Tento zvyk mi dopřál dožít se tohoto dne a těšit se z toho, že se mohu nacházet v tvé přítomnosti. Ale meč odložím a ponechám ho v opatrování těchto švarných jonáků,“ ukázal na strážné.

„Nemusíš, jonáku,“ pronesla Eliška sarkasticky.

„Když ti důvěřuje i můj královský choť.“

Komnata byla větší, než Wolfram očekával. A královna vykázala své dámy do vzdáleného kouta, aby pokračovaly ve vyšívání. Pak se posadila do dřevěného křesla s vysokým opěradlem, avšak Wolframovi posazení nenabídla. „Čekám,“ řekla netrpělivě.

„Jak jistě víš, Milosti, je mnoho těch v tomto království, kteří by chtěli zasahovat do jeho chodu, a někteří velmi značně. A tak mne král požádal, abych se zde za jeho nepřítomnosti trochu rozhlížel.“

„Aha. To samozřejmě vše vysvětluje. Jsi takový nenápadný…“

„To bude nejspíš tím.“

„Nehraj si se mnou, rytíři!“ Královna zvýšila hlas, až se po ní její obě dámy ohlédly. „Hleďte si svého!“ okřikla je a nemusela svůj příkaz opakovat. Obě se rychle sklonily nad svým vyšíváním. „A uvědom si, že já jsem nositelkou dědictví Přemyslovců, kteří tu vládli po staletí.“ V Eliščině obličeji se teď opravdu zračily všechny ty vlastnosti jejích předků. Ty dobré i ty zlé. „O tom jsem nikdy nepochyboval, Milosti,“ odpověděl jí Wolfram klidně. „Ale já sloužím králi. Pokud si bude přát, abys mi udílela rozkazy i ty, nebo pouze ty, uposlechnu ho bez jediného slova odmluvy. Ale to se nestalo.“

„Dobře. Když jsme se tedy shodli, že pro takovou práci nejsi dost nenápadný, tak proč?“

„Odpověď bude možná velmi jednoduchá. Nejspíš to bude tím, že sloužím věrně.“

„Nezištně a bez postranních úmyslů, samozřejmě. Předtím jsi sloužil komu?“

„Bohu. S tím se totiž nedá smlouvat, co za to.“

„Johanité nejsou tak chudí.“

„Což se nedá říct o jejich rytířích. Kromě toho, co mám na sobě, a další zbroje v mé komůrce, nemám nic. Jen koně, který je opravdu skvostný. To byla jediná moje rozmařilost za poslední léta, za jejíž odpuštění jsem se později několikrát vroucně pomodlil.“

„Léta jsi tedy sloužil Bohu, našemu nejvyššímu pánovi, načež jsi poněkud polevil a spokojil ses se službou králi. Nikomu menšímu bys nesloužil?“

„Nepřemýšlel jsem o tom, Milosti. Ale když se ptáš, asi to tak bude. Král je přeci jenom pomazán svatým olejem a svůj úřad vykonává z boží vůle. Takže jsem se zřejmě od služby Bohu snad tak moc nevzdálil.“

Eliška sevřela rty. „Běž, rytíři Wolframe, jsi nudný,“ mávla rukou na znamení, že audience skončila.

„Také jsem se divil, Milosti, proč jsi mi věnovala tolik svého vzácného času. Že jsem nudný, to ví přece každý.“ Eliška propalovala Wolframova záda svým pohledem. Jistě že nebyl nudný. Ale ve své hrané pokoře zároveň velmi zpupný. A jí se nepodařilo za celou dobu jejich rozhovoru získat nad ním aspoň jedno dílčí vítězství.

5

Příjezd cizího člověka do míst, kudy běžně nikdo nejezdí, je vždy spojen se zvědavostí těch, kteří tam žijí. Nedalo se předpokládat, že by patřil mezi pány, soudě podle jeho chundelatého koně, nad kterým bude určitě vrchní stájník ohrnovat pysk, až ho uvidí. Ani sám jezdec nevypadal vábně.

Zvědavost obyvatel Vřesova opadla ve chvíli, kdy ho někteří poznali. Kromě toho vedle něj jel Krumvíř, jízdní hlídka toho dne.

„Chytil jsem nějakýho lapku, pane Beneši,“ řval Krumvíř na pána Vřesova z dálky.

„Tak co se s ním vlečeš až sem a nepověsils ho na nejbližším stromě?“

„Jo, takovej strom pro Sojku ještě nevyrostl,“ halekal návštěvník.

„Pro každýho někde nějakej strom roste, Sojko. Na to nezapomínej. A kterej čert ti sedí za zadkem, že tě zahnal až na Vřesov?“

Sojka seskočil z koně. Na sněhu mu trochu podklouzly nohy. Ale byl mrštný a blížícímu se pádu předešel.

„Nohy mám celé ztuhlé a přivítání také není podle mých představ,“ postěžoval si. Pak hodil otěže svého koně do Krumvířových rukou. „Postarej se o mého hřebce, štolbo,“ přikázal velkopansky. „Vytři ho do sucha a dej mu ovsa, pokud víš, co to je. A ne, abys mu ujídal.“

„Nejdřív se asi postarám o tebe, ty čertovskej spratku, a vytřu si s tebou zadek,“ nešel Krumvíř pro odpověď daleko. „Nebo jen co najdu nějakou násadu od krumpáče, abych tě s ní mohl polechtat po zádech.“

„To už stačilo,“ uťal debatu Beneš. „Ty se, Krumvíři, vrať na hlídku a ty, Sojko, tu herku někam přivaž, on už se o ni někdo postará.“ Došel ke stolu s lavicemi uprostřed nádvoří z hrubě otesaných prken, kde čeleď jídala, když zrovna nepršelo, nebo nepadal sníh. Posadil se na jednu z lavic a Sojkovi ukázal na tu protilehlou. „Tak spusť,“ vyzval ho.

„Všechno se hned dozvíš, Beneši, jen co pojíme.“

„A kdo tu mluvil o jídle?“

„Divné mravy tady panují, Beneši,“ posteskl si Sojka, nejlepší ze špehéřů Petra z Rožmberka.

Beneš se musel usmát. Měl rád tohohle zvláštního člověka, jehož vzhled byl sice nevábný, zato v jeho hlavě sídlil mozek, který byl schopný vymýšlet ta nejkrkolomnější řešení, díky nimž se mu dařilo i tam, kde jiní selhali. S Benešem, ještě když společně sloužili Rožmberkovi, zažili a přežili mnohé.

Až když se Sojka najedl a když vše probrali, zvláště společné známé, pronesl Sojka bez pobízení: „Máš zajet za panem Petrem.“

„A kvůli těm pár slovům mě tady zdržuješ? To jsi je mohl zakřičet ze sedla toho tvýho kozla a mazat zpátky na Krumlov.“

„A co jídlo?“

„Co chce… pan vladař?“

„To opravdu nevím. Ale něco asi bude chtít.“

„Jistě,“ řekl Beneš zamyšleně. „Oni vždycky něco chtějí.“

„Prý by za tebou zajel sám, ale má moc práce.“

„To já taky. Avšak ubytoval bych ho královsky. Vidíš ten palác?“ ukázal Beneš za sebe. „Jedna velká komnata. Celou by ji měl pro sebe. Jen by mu nesmělo vadit, že tam schází střecha.“

„Zdá se, že budeš do konce roku hotovej.“

„Jo, vypadá to tak. Zbývá jen maličkost. Sehnat peníze. Nečekal jsem, že to bude stát až tolik.“

„Jo, být pánem přijde někdy dost draho,“ poznamenal zvěd. „To Sojka má svoje bydlení rovnou na krumlovském hradě na náklady pana vladaře. Ale je pravda, že se často musí spokojit s ložírováním někde v křoví nebo po herbercích pochybné pověsti.“

„Chudáčku. Tak dobře. Můžeš tu přespat, večer posedíme…“

„Tys mi zřejmě nerozuměl, Beneši. Pan vladař tě čeká ještě dnes.“

„A já zase čekám, až sejde sníh a my budeme moci zasít.“

Vyjeli druhý den ráno. Beneš ještě den předtím udělil všechny nezbytné příkazy. Jel bez doprovodu, jen se Sojkou, ale v plné zbroji. Dokázal se o sebe postarat. Nemohl si dovolit oslabit Vřesov, byť jen o jednoho muže. Teď šlo o všechno. Jakékoliv ohrožení Vřesova by mohlo zhatit všechno, čeho už dosáhli.

Přemýšlel o tom, zdali Sojka ví o tom, proč má navštívit Rožmberka. Předpokládal, že ano. Ale nic by z něj stejně nedostal, pokud by nepřistoupil k mučení. A to nechtěl. Sojka mu v minulosti prokázal dobré služby a svým způsobem byli téměř přátelé. Vždyť je to vlastně jedno. Co se má dozvědět, dozví se stejně, jen o pár hodin déle. Skála nad starým krumlovským hradem teď vypadala jinak. Dílo, na které si Rožmberk pozval stavitele Baltazara z Ulmu, se začalo zdvihat k nebi. Jako by skály začaly růst a přetvářet se v hradní zdi. Tak ohromný hrad Beneš snad ještě ani neviděl. Téměř mu připadalo, že bude větší než ten pražský.

Sojka předal Beneše komorníkovi a pozvednutým obočím mu vyslal jakýsi vzkaz. Ale na ten mu Beneš kašlal. Pokud mu měl Sojka co sdělit, měl k tomu dost příležitostí ještě cestou.

Komorník zavedl Beneše ke dveřím komnaty, o které Beneš věděl, že je jednou z vladařových nejoblíbenějších, a tam ho nechal čekat. Ta komnata měla výhled na město na druhém břehu Vltavy s dominantou kostela svatého Víta. Když byl vyzván, aby vstoupil, ucítil saze. Rozhlédl se a před krbem zahlédl ještě začerněnou podlahu.

„Malá nehoda,“ pronesl mladý vladař. „Nechal jsem vymést komín, protože krb špatně táhl. Nakonec to šlo docela rychle. Kominík uklouzl a vymetl ho vlastním tělem.“

„Přežil to?“

„Myslím, že ne. Aspoň se to tak jevilo, když ho odnášeli. Ale nechme kominíka kominíkem. Vítám tě na Krumlově, Beneši.“

„Co se děje tak neodkladného, že jsem musel cestovat tak spěšně, pane Petře?“

„Zase tak spěšně jsi necestoval. Čekal jsem, že přijedeš už včera. Ale důležité je, žes vůbec dorazil. Pojď se posadit,“ ukázal Rožmberk Benešovi ke stolu. „Dáme si trochu svařeného vína. Jídlem se nebudeme zdržovat, jelikož zakrátko bude stejně oběd. Jak pokračuje stavba tvého hradu?“ změnil Rožmberk bez přechodu téma.

„Hrádku,“ opravil ho Beneš. „Dobře víš, že stavbu hradu by mi musel povolit král. A o nic takového jsem ho nežádal. Kromě toho vím, že Vítkovci takovým stavbám nejsou zrovna nakloněni.“

„Záleží na tom, zdali v blízkosti, nebo dokonce uvnitř našeho dominia, staví přítel nebo nepřítel.“

„Proto sis mě sem pozval?“

„Ne, proto ne. A když, tak jen nepřímo. Jde o jinou věc. Musím tě požádat, aby sis vůči mně splnil svou manskou službu.“

Beneš zbledl a chvíli nebyl schopen slova. „To nemyslíš vážně, pane Petře,“ vydechl nevěřícně. „Zrovna teď je mě třeba při stavbě. A jsou tam i další záležitosti, které si vyžadují mou přítomnost.“

„A ty si myslíš, že jsou důležitější než povinnosti vladaře? Také stavím hrad. A mnohem větší. A přesto musím i já odjet. Král totiž svolává zemskou hotovost proti Matouši Čákovi Trenčínskému. To se na Vřesov nedoneslo?“

„O tom chlapovi jsem nikdy neslyšel.“

Rožmberk se rozesmál. „Ten chlap je uherským palatinem, což zhruba odpovídá mému postavení. Je to neklidná duše. Byl pravou rukou Roberta z Anjou a pomohl mu získat uherský trůn. Později však začal dělat potíže i jemu. Král by si to s ním býval jistě rád vyřídil, ale jeho pozice není o moc silnější než Jana Lucemburského. Nakonec dostal Trenčínský asi přeci jen rozum a svoje výboje obrátil proti Moravě. Robertovi z Anjou to tak zřejmě asi vyhovuje, dle hesla, je-li oslaben tvůj soused, jsi posílen ty sám. Jenže to se týká zase nás. Není zbytí, milý Beneši.“

Na věži svatého Víta se rozezněl zvon a vzápětí na to se k němu přidaly i ostatní. Nastal čas oběda. Rožmberk se zvedl a vyzval Beneše, aby ho následoval. Do hodovní síně se začali scházet i ostatní, kteří měli právo stolovat s vladařem. Beneš se pozdravil s některými, které znal. S Václavem Oubíkem z Drsic, krumlovským purkrabím, s kancléřem Milotou ze Slupence a dalšími, ale duchem byl nepřítomný. Po oznámení, kterého se mu dostalo od Rožmberka, letěly jeho myšlenky jako splašený kůň.

Ještě se rozhlédl, zdali neuvidí Zdislava Koníře, svého někdejšího zástupce a pozdějšího velitele Rožmberkova výběrového jízdního oddílu. Ale ten přítomen nebyl.

Oběd trval asi hodinu, když se Rožmberk zvedl a naznačil tím ostatním, že stolování je u konce. Cestou zpět ke komnatě, kde už předtím rokovali, vyzval Rožmberk Beneše, aby šel napřed, že si ještě něco vyřídí.

Komnata už tak nepáchla po sazích, ostatně i ty zbylé už byly z podlahy setřeny. V krbu plál oheň a v komnatě bylo mnohem větší teplo než v hodovní síni. Než se Rožmberk dostavil, Beneš málem usnul.

„Takže už chápeš,“ zeptal se Rožmberk, „že se jedná o nezbytnost, nikoliv o nějakou mou schválnost?“

„Beneš z Vřesova se svými dvěma povinnými jízdními vyhraje králi válku. Už takhle nemám dost lidí k zabezpečení svého zboží.“

„A dost peněz na jeho dostavění,“ dodal Rožmberk.

„Zdá se, pane Petře, žes nenavštívil po obědě výsernu, jak jsem si původně myslel, ale že sis vyslechl Sojkovy zprávy. Moje chyba, že jsem před tím lišákem dal svým slovům volný průchod. Příště budu opatrnější.“

„Možná budeš rád, žes před ním dal svým slovům volný průchod. Jistě jsi přemýšlel o tom, že si budeš muset peníze opatřit nějakým dalším nájezdem. Ale možná ti budu moci pomoct jinak.“

„Pokud mi chceš nabídnout půjčku, rovnou říkám ne.“

„Ne. Nabízím ti něco jiného. Po dobu té výpravy budeš velet svému někdejšímu oddílu a…“

„To už ten oddíl nemá za velitele Zdislava?“

„Když mě nebudeš přerušovat, dozvíš se to dřív,“ napomenul Beneše Rožmberk. „Samozřejmě že Koníř je stále jeho velitelem. Ale má oteklá kolena, sotva udělá pár kroků. A že by vylezl na koně? To by ho tam museli vysadit. Doufám, že až přijde jaro, ustoupí i ta jeho svízel. Ale na to se já nemohu spolehnout – tlačí nás čas. Pokud to dočasné velení převezmeš, nebudu trvat na tom, abys na tažení dodal ještě ty dva svoje jízdné. Byl bys u mě v řádném žoldu. A nejspíš bys na tom tažení dokázal vydělat i něco navíc. Protože, jak tě znám, ty dokážeš vyčuchat, kde narazit na nějaké ty zvonivé penízky.“

To byla opravdu velkorysá nabídka a Beneš to věděl. Kromě toho, že by mohl vyřešit své finanční potíže, mohl by znovu okusit to, k čemu je rytíř zrozen – pokud ovšem je rytířem. Mohl by znovu stát v čele nejlepšího Rožmberkova jízdního oddílu, s kterým toho tolik zažil a jenž pomáhal přivést téměř k dokonalosti.

Rožmberk Beneše pozoroval. Po chvíli už však začal být netrpělivý. „Nuže? Je tu snad toho tolik k přemýšlení? Dřív jsi nebýval takový váhavec.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království meče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.