Marko Kloos v nakladatelství

FANTOM Print

První linie

Smlouva na život

Evakuace

Blokáda *

* Připravujeme

MARKO KLOOS

EVAKUACE

FANTOM Print

2017

Copyright © 2015 Marko Kloos

Translation © Jakub Mařík

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-913-2(ePub)

ISBN 978-80-7398-914-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Lyře a Quinnovi.

Bez ohledu na to, kolik knih napíšu,

mým největším úspěchem vždy budete vy dva.

PROLOG

Staří seržanti občas mluví o Starých dobrých časech.

Kdysi tu bylo blažené mýtické období, kdy vojenská služba bývala vysněnou prací – lístkem k nepříliš riskantní kariéře a přístupem ke kvalitnímu jídlu a slušným výhodám. Armáda byla vybíravá, ale když jste se tam dostali, stali jste se po zbytek života příslušníky privilegované třídy.

Staré dobré dny přirozeně skončily asi deset minut poté, co jste podepsali svou smlouvu.

S novým nepřítelem už bojujeme skoro pět let a stále se nemůžeme dohodnout ani na jeho jméně. Xenobiologové přišli s nevyslovitelným latinským názvem, který se mimo vědeckou literaturu nikde nepoužívá. Pěšáci, vyhlášení svou prozaičností, jim říkají Dlouháni nebo Velcí hnusáci. Sino-rusové pro ně první rok války žádné jméno ani neměli, protože věřili, že Severoamerické společenství jenom šíří fámy, aby zakrylo teraformační selhání a přírodní katastrofy, kvůli kterým jsme ztráceli jednu kolonii za druhou.

Potom Dlouháni zabrali SRA kolonizovanou planetu Novaya Rossiya jen kousek za Třicítkou. O sto třicet tisíc mrtvých kolonistů později jejich vědci konečně začali spolupracovat s těmi našimi.

Mimozemšťané jsou osmdesát stop vysocí, mají neskutečně tlustou kůži a pohybují se ve skupinách. Pokud chcete Dlouhána alespoň škrábnout, budete na to potřebovat protipancéřovou munici a jejich míli vysoké teraformační stavby nepoškodí nic menšího než taktická jaderná zbraň o síle deset kilotun. Jediný způsob, jak je dostanete z planety, je zasklít z orbity všechny jejich atmosférické výměníky a osady pár stovkami megatun, ale planeta se pak po takovém postupu stane pro lidské osídlení prakticky nepoužitelnou. Jakmile semenná loď Dlouhánů vstoupí na orbitu, to místo už není naše, ať to dopadne jakkoliv. Pro nás to je válka – pro ně to je pouhé hubení škůdců.

Když jsem se přidal k armádě, lidstvo mělo pár set kolonií rozdělených mezi SRA a SAS, od starých osad na Měsíci po nově teraformovanou Novou Kaledonii sedmdesát světelných let daleko. Pak se objevili Dlouháni a vykopali nás z koloniální planety Willoughby a o pět let později jsme neměli jedinou kolonii za hranicí třiceti světelných let, která oddělovala vnější a vnitřní kolonie.

Přišli jsme o devětašedesát kolonií a to číslo každý rok naroste o víc jak tucet. Dlouháni se objeví, vyhladí větší města, strhnou naše drahé teraformační stanice a postaví svou vlastní, plně funkční teraformační síť rychleji, než my tam přes nejbližší Alcubierrův skluz pošleme posily, a planetu si přivlastní. Jakmile se objeví na orbitě, naši lidé na povrchu se mohou je rozptýlit a čekat na evakuační jednotky námořnictva, protože místní mariňáci proti Dlouhánům nezmůžou vůbec nic.

Když jsem byl ještě kluk, na síti jsem sledoval kýčovité vojenské filmy. Pamatuju si ty optimističtější, kdy Zemi přepadl druh ještě násilničtější a teritoriálnější než my a všechny národy Země zapomněly na staré křivdy a bok po boku se postavily mimozemské hrozbě.

Ve skutečném světě ani mimozemská invaze do jejich kolonií SRA nezabránila, aby se plížili za našimi zády a využívali příležitosti, když tři čtvrtiny našich vojenských jednotek musely být převeleny, aby bránily hranice před Dlouhány. Na hranici jsme se museli zakopat a bránit naše kolonie s prapory a pluky v místech, kde dříve bývaly jen roty a čety. Ve vnitřních koloniích jsme se najednou museli potýkat se stále troufalejšími nájezdy SRA a vyhánět Sino-rusy z kolonií, které byly více jak padesát let zajištěným majetkem SAS.

Když to shrnu, posledních pět let bylo pro lidi v uniformě všechno možné, jen ne nepříliš riskantní kariéra.

Doma zrušili lety do kolonií, což ze Země udělalo ještě nepříjemnější místo, než jakým byla v době mého narukování. Ty lety měly dva účely – zmírnění přelidnění a příslib naděje na lepší budoucnost pro každého, kdo ještě nezískal svůj lístek do kolonií. Místo na koloniální lodi byla ta nejvyšší výhra, a dokud existovala šance ji vyhrát, nepokojné masy nebyly úplně bez šance na lepší budoucnost. Teď však zmizela i tahle vzdálená naděje a každý měsíc vypuklo víc ozbrojených nepokojů, než kolik jich bývalo za celý rok.

A co hůř, vláda SAS, která byla s financemi na štíru dlouhodobě, teď skončila úplně na mizině.

Vesmírná kolonizace je příšerně drahý podnik a my v koloniích, o které nás připravili Dlouháni, přišli o vybavení v hodnotě trilionů dolarů. Na těch planetách už se netěží žádná ruda, která by se posílala domů a vyrovnávala náklady kolonizace, a soukromé společnosti už nejsou ochotné prodlužovat půjčky nebo přijímat koloniální kontrakty. A jako třešnička na dortu byla armáda organizovaná a vybavená, aby bojovala s jinou podobnou armádou, a v rozpočtu nezůstaly žádné peníze na přezbrojení deseti divizí vesmírné pěchoty a pěti set vesmírných lodí, které teď musely místo ruských a čínských mariňáků bojovat s osmdesát stop vysokými monstry s vesmírnými loděmi.

Kdysi dávno možná armáda nabízela skvělou kariéru. Teď jsme přetížená, mizerně financovaná a nedoceněná síla. Za námi je náš neklidný přelidněný domovský svět a před námi nový nepřítel, který nás převyšuje fyzicky i technologicky. V tuhle chvíli by narukoval jen úplný magor a musíte mít nějakou mentální poruchu, abyste tu zůstávali, když vám vyprší služební smlouva.

Když nadešel můj čas, abych znovu napsal své jméno, nebo si sbalil věci a stal se opět civilistou, tak jsem ho na ten tečkovaný řádek samozřejmě naškrábal.

KAPITOLA 1

OBNOVENÍ SMLOUVY

„Ve vší vážnosti přísahám a prohlašuji, že budu věrně sloužit Severoamerickému společenství a statečně bránit jeho zákony a svobodu jeho občanů.“

Obnovení své smlouvy jsem v kapitánově pracovně podepsal včera, takže můj zadek už veřejným majetkem na dalších pět let je, ale armáda rituály miluje. Jsme v jedné briefingové místnosti, kapitán a jeho výkonný důstojník stojí po stranách přednáškového pultu. Někdo přinesl pomačkanou vlajku Severoamerického společenství a pověsil ji na stěnu a já s rukou ve vzduchu podruhé během své vojenské kariéry odříkávám služební přísahu. Desátník od zpravodajství flotily z nějakého důvodu celou událost natáčí. Dokonce i při současných potížích v armádě po prvním služebním období zůstává 90 procent lidí, obnovená přísaha proto není nijak výjimečná událost.

„Gratuluju, štábní seržante Graysone,“ řekne kapitán, když dokončím přísahu. „Na dalších pět let se vracíte do našich řad.“

Co jiného bych mohl dělat? pomyslím si.

„Děkuju, pane,“ odpovím a z natažené ruky si vezmu slavnostní certifikát o obnovení služby. To znamená bonus na mém kontě, které sice od základního výcviku před pěti lety vytrvale narůstalo, ale měna Společenství neustále ztrácí na ceně. Až skončím, peníze na vládním účtu budou patrně stačit jen na snídaní a jízdenku do veřejné obytné čtvrti v Bostonu.

Svou smlouvu jsem samozřejmě neobnovoval kvůli penězům. V armádě jsem zůstal, protože jsem neměl ani páru, co bych měl sakra dělat jiného. Všechny mé profesionální schopnosti se buď týkaly vyhazování věcí do vzduchu, nebo práce s tajnými řídícími počítačovými sítěmi, a v civilním světě jsou prakticky k ničemu. Nijak mě nelákala představa, že se vrátím na Zemi a budu až do smrti bydlet v sociálním bytě. Na Zemi jsem nebyl, co jsem dokončil námořnický výcvik v Great Lakes a odletěl do letecké školy na Luně, ale podle informací na MilNetu si můj starý domov nevede moc dobře. Pár kluků, co tam bylo nedávno na opušťáků, se nechalo slyšet, že nejhorší věc, kterou bychom mohli Dlouhánům udělat, je přenechat jim Zemi.

Populace Země dosáhla před dvěma roky třiceti miliard a tři miliardy z nich se tísní v Severní Americe. Země je mraveniště hemžící se hladovými, nesoudržnými a asociálními mravenci a já nemám nejmenší chuť to číslo zvyšovat. Armáda své lidi alespoň nakrmí, což se o civilní administrativě SAS říct nedá. Máma se jednou měsíčně chodí připojovat na síť do veřejné budovy a v poslední zprávě se zmínila, že základní potravinový příděl snížili na třináct tisíc kalorií na osobu týdně. Vypadá to, že už jim tam dole dochází hovna a sója.

O obnovení smlouvy jsem nemusel přemýšlet moc dlouho. Má přítelkyně Halleyová se znovu upsala taky, takže jsem ve skutečnosti na výběr moc neměl.

„A je to vyřízené,“ řekne Halleyová. Videohovor trochu zrní, ale tmavé kruhy pod jejíma očima vidím i tak. Měla za sebou dlouhý den v bojové letecké škole, kdy učila nové piloty uhýbat před čínskými přenosnými raketami země-vzduch a biominami Dlouhánů. Pro změnu se nacházíme ve stejné soustavě – má loď je součástí speciální jednotky, která cvičí tajné výsadky na jednom z mnoha Saturnových měsíců, a oba se můžeme napojit na orbitální relé nad Marsem, kde je dost volných vln pro pár minut videohovoru.

„Jo, je to vyřízený. Neměl jsem na výběr, protože ty už jsi to podepsala přede mnou.“

„Myslela jsem, že jsem se na tom podpisu shodli. Pamatuješ? Projel jsi čísla a řekl jsi, že oba naše bonusy jsou momentálně jen drobný.“

„Jo, já vím. Jen si tě dobírám. Bavila ses v letecké škole?“

„To ani nechtěj slyšet,“ řekla a obrátila oči v sloup. „Už se sakra nemůžu dočkat, až se vrátím k flotile. Chci říct, že je příjemný, když po tobě pár měsíců nikdo nestřílí, ale přísahám, že pár nováčků musí dělat pro druhou stranu. Jen tenhle týden mě málem zabili třikrát.“

„Hej, vychováváš novou várku hrdinských pilotů. To je důležitá práce.“

„Spíš vychovávám novou várku náplní do rakví,“ odtuší temně Halleyová. „Naši přátelé ze SRA mají nové přenosné rakety země-vzduch. Jaderná hlavice o síle padesát mikrotun. Stačí, aby vymazala letku našich výsadkových lodí a nezaneřádila při tom povrch planety.“

„Do prdele,“ ulevím si. „Říkej si o Dlouhánech, co chceš, ale oni alespoň nepoužívají atomovky. Zatím.“

„Oni je nepotřebují, Andrew. Dostáváme od nich na prdel i bez nich.“

Spolu s neustálou hrozbou náhlé a násilné smrti je Halleyová jedinou konstantou mého života od chvíle, co jsme se potkali v četě základního výcviku číslo 1066 ve výcvikovém táboře Orem. Dařilo se nám udržovat vztah na dálku, měsíce odloučení přerušované krátkými, společně strávenými opušťáky v sešlých základnách námořnictva nebo v zapadlých koloniích. Oba jsme šplhali na našich kariérních žebříčcích – ona je nadporučík a velí zbrusu nové útočné výsadkové lodi a já jsem druhým rokem bojový koordinátor, když jsem se podle Halleyové dobrovolně přihlásil k „magorům“.

Prací bojového koordinátora je seskočit během důležitých misí přímo doprostřed akce mezi frontové pěšáky, ale místo prvotřídní výzbroje s sebou taháme spoustu vysílaček a zaměřovačů. Byl to logický postup, když jsem se chtěl dostat od ajťáků, protože součástí mého výcviku byla znalost všech systémů flotily. Oni hledali dobrovolníky a já hledal práci, která bude o trochu víc vzrušující než sledování ukazatelů v místnosti správce sítě. Oni dostali svého dobrovolníka a já na oplátku dostal spoustu vzrušení.

Prošel jsem výběrem na bojového koordinátora a téměř celý třetí rok své služby jsem strávil v dalším výcviku. Halleyová mezitím nashromáždila dvě stě bojových misí, nalétala tisíc hodin a získala Záslužný letecký kříž za vážně šílený kousek, když uprostřed zběsilé palby rotě SRA vyrvala ze spárů tým našich průzkumníků. Oba si myslíme, že je práce toho druhého nebezpečnější, a v závislosti na momentální operaci můžeme mít pravdu oba.

„Za pár dní jdu na povrch,“ řeknu Halleyové. Detaily o operaci nesmím prozradit ani přes zabezpečenou linku. Filtrovací software vytváří o tři sekundy delší prodlevu a utne hovor hned, jak zjistí, že zmiňuju jména lodí, planet nebo hvězdných systémů.

„Dlouháni, nebo SRA?“ zeptá se.

„Dlouháni. Vysadí mě s týmem průzkumníků. Budeme hledat něco, na co by se vyplatilo shodit pár kilotun.“

„Jen tým? To není moc zbraní.“

„No, máme v plánu se jim vyhýbat, dokud to jen půjde. Navíc tam jdu s průzkumníky. Budu v pořádku.“

„Jo, no, průzkumníci umírají taky,“ namítne Halleyová. „Víc než jednou jsem dorazila na místo setkání, kde se nikdo neukázal, protože celý tým skončil pod drnem.“

„Pokud narazíme na potíže, přenechám střílení průzkumníkům a poběžím opačným směrem. Jsem jen chodící vysílačka.“

„Na to, že jsme oba chodící magnety na průsery, máme docela štěstí,“ poznamená Halleyová a oba se tomu zasmějeme.

„Máš divnou definici štěstí,“ řeknu, přestože vím, že má pravdu. Děláme nejnebezpečnější práce ve flotile a bez vážnějších zranění jsme přežili čtyři roky bojových nasazení. Z naší výcvikové čety dokončilo základní výcvik jen dvanáct lidí a čtyři z nich už zemřeli. Je to zvláštní, ale kompletní osazenstvo našeho stolu v jídelně je stále naživu a já jsem z naší skupiny jediný, kdo utrpěl dost těžké zranění, aby získal Purpurové srdce. Halleyová z nás má díky svému Záslužnému leteckému kříži nejvyšší vyznamenání, a protože se z naší čety jako jediná dostala do kurzu pro důstojníky, má u jídelního stolu 5 i nejvyšší hodnost.

„Zvládli jsme to až sem,“ řekne Halleyová, jako by myslela na to samé jako já. „Co je dalších pět let uhýbání kulkám?“

„Hej, mohlo to být horší,“ odpovím. „Mohli jsme být zpátky na Zemi.“

Mou současnou lodí je SAKL Intrepid, letadlová loď a jedna ze tří lodí nové třídy Essex. Letadlové lodě Essex jsou rychlé a slušně pancéřované a mají ten nejlepší hardware ve flotile, jaký v současnosti existuje. Lodě objednali dřív, než vypukla válka s Dlouhány, a proto došlo k několika rychlým úpravám kvůli nové taktické situaci, než lodě nové třídy opustily loděnice. Námořnictvo si objednalo ještě sedm dalších, celkem deset lodí mělo tvořit novou páteř flotily letadlových lodí SAS, ale peníze došly a výsledkem je jen velmi krátká páteř ze tří lodí Essex. Nejsou ani zdaleka tak masivní jako třída mateřských lodí Navigator, jejich předchůdkyně, jsou však rychlejší a vybavené citlivějšími senzory, což je v boji s Dlouhány větší výhoda než velikost a tloušťka pancíře. Po třídě Essex je neutuchající poptávka a vždy skončíme uprostřed největší vřavy.

Služba na mateřské lodi se mi zamlouvá, protože na velké ptačí farmě je mnohem víc prostoru než v malých plechovkách, kam mě obvykle posílali, když jsem ještě byl správce sítě. Coby jeden ze tří bojových koordinátorů na Intrepidu mám svou vlastní soukromou kajutu, luxus, který je obvykle rezervován pro důstojníky. To znamená i soukromí na videohovory, kdy mi za zády neposlouchá polovina posádky a nenakukují mi přes rameno. Po bojových koordinátorech je neustále sháňka, protože je nás jen pár, a z toho plynou i jistá privilegia přesahující naši hodnost a platovou třídu. V celé flotile nás jsou jen dvě stovky, takže se moc nenudíme.

Od chvíle, co jsem dokončil výcvik a nasadil si rudý baret, skáču z jedné soustavy do druhé, na jednom měsíci bojuju se SRA a na dalším s Dlouhány. Kdyby flotila platila cent za každý milion uletěných mil, byl bych nejbohatším mužem v dějinách naší planety. Armádní lodě flotily potřebují pauzy na doplnění munice a vybavení, a proto je střídám přibližně každých šest měsíců, protože bojových koordinátorů je příliš málo, abychom mohli odpočívat stejně dlouho jako hardware. Před Intrepidem jsem sloužil na Atlasu, Tekumsehovi, New Hampshiru a půl tuctu dalších lodí, na které si bez porady s osobními záznamy o přeložení nevzpomenu.

Nakonec je to všude stejné – vypustí mě z mateřské lodi nebo křižníku, společnost mi dělá jednotka SAS vojáků s vážnými tvářemi a pevně sevřenými rty, bojujeme s Rusy, Číňany nebo Dlouhány, a když je třeba, sešlu na ně hněv Boží. Vojáci mají pušky, raketomety a taktické jaderné minomety. Já mám něco mnohem děsivějšího – vysílačku, se kterou se mohu spojit s útočnými loděmi na orbitě, a počítač, kterým tu údernou orbitální jednotku mohu navádět.

Když vojáci narazí na menší problém, použijí svoje pušky a raketomety. Pro větší problémy mají svoje půlkilotunové atomovky. A při opravdu velkém problému zavolají mě a já sem nasměruju letku Shriků naloženou bombami nebo orbitální útok padesátimegatunovou hlavicí, který změní celou osadu Dlouhánů v pár set čtverečných mil abstraktního umění ze žhnoucí strusky. Jeden z kolegů bojových koordinátorů má na své taktické konzoli nápis Souprava k planetární přestavbě a ten vtip příliš nepřehání.

Hodiny a dny vzrušení, stresu a vyložené hrůzy oddělují dny a týdny nudy, za které můžeme poděkovat mechanice mezihvězdných letů. K mojí další misi dojde přibližně za osm dní na Novém Walesu, který je čtvrtou planetou v soustavě Theta Persei. Cesta k ústí Alcubierrovova skluzu, který spojuje Sluneční soustavu a Theta Persei, potrvá sedm dní, zatímco samotné překonání sedmatřiceti světelných let zabere pouze dvanáct hodin.

Jakmile se tam dostaneme, budeme bojovat s Dlouhány. Zatím netuším, co nás na Novém Walesu čeká, ale s ohledem na poslední roky se mohu spolehnout na několik neměnných faktů. Budeme stát proti silnějším zbraním, přesile a na pokraji totální porážky, zatímco se budeme snažit udržet linii a zabránit naší smršťující se malé bublině kolonizovaného vesmíru, aby se dál zmenšovala.

Jsme vojáci. Tohle my děláme. Společenství – lidstvo – je až po krk ve sračkách a my jsme ti lidé s lopatami. Problém je, že lidstvo tam vězí hodně hluboko a my máme jen velmi malé lopatky.

KAPITOLA 2

NOVÝ WALES

Schopné důstojníky vždy poznám podle toho, jak se chovají na briefingu. Lidi z mateřských lodí flotily a počítačoví žokejové mají ve zvyku postupovat přesně podle předpisů o vedení briefingu a všichni v místnosti je obvykle ignorují, když se pošesté dozví tu samou informaci. Důstojníci od průzkumníků jdou rovnou na věc a skončí dřív, než se sní polovina připravených sendvičů.

„Dnešní mise bude značkování,“ začne major Gomez, když se všichni usadíme na svá místa. Protože jsem jediný bojový koordinátor přiřazený k misi, jsem také jediný příslušník námořnictva v místnosti. Ostatní vojáci patří k průzkumné jednotce vesmírné pěchoty. S tím týmem už jsem pár výsadků zažil.

„Nový Wales je touhle dobou majetkem Dlouhánů už rok,“ pokračuje major. „Je dost pravděpodobné, že dole narazíme na velké osady. Měli dost času se zakopat a zařídit se tam jako doma.“

Za majorem na stěně zavěšená holografická briefingová obrazovka postupně ukazuje trojrozměrné záběry cílové planety. Jako vždy máme přibližnou představu, kde se nachází populační centra Dlouhánů, ale jako vždy ta přibližná představa nestačí, abychom z ní odvodili souřadnice pro orbitální úder. Dlouhánské minové pole kolem planety nepustí průzkumné lodě dost blízko, aby získaly dostačující zaměřovací data. Tím vzniká pracovní příležitost pro tým průzkumníků.

„Jako obvykle dole máme ten sajrajt, co nám vždycky podělá senzory, ale průzkumná sonda získala slušné infračervené záběry severní hemisféry, než ji sestřelili. Tábor rozbili nedaleko starého hlavního města kolonie.“

Mapa za majorem se zaostří a zvětší cílovou oblast, topografická data doplňuje taktický symbol pro „nepotvrzená osada“. Nový Wales byl kolonizován patnáct let před tím, než se ukázali Dlouháni a přivlastnili si ho, a proto tam byla spousta vegetace a zemědělských plodin, než se během měsíce prohodil poměr kyslíku a oxidu uhličitého v atmosféře. Teď tam je obvyklé prostředí Dlouhánů – horké, vlhké a smrtící pro každého člověka bez ochranného obleku.

„Primární oblast je označena jako Normandie. Jestli dělostřelci naše moduly odpálí ve správném úhlu, měli bychom přistát mezi dvaceti až padesáti kilometry od předpokládané hlavní osady. Naklusejte tam, označte atmosférické výměníky a všechno draze vypadající vybavení, co uvidíte po cestě, a pak nechte tady námořníka dělat jeho práci, zatímco vy budete hlídat Dlouhánov.“

Co jsme s Dlouhány začali bojovat, osmdesát procent mých misí jsou operace typu značkování. Protože mimozemšťané své nové kolonie zabezpečují superhustými orbitálními minovými poli, žádná loď flotily se k Dlouhány okupovanému světu nedostane dost blízko, aby mohla získat přesná zaměřovací data nebo pilotovat dálkově ovládané sondy. Obranné křižníky Linebacker zvládnou vyčistit dostatečně velký úsek minového pole, aby prošlo pomocné plavidlo nebo salva jaderných střel vesmír-země, ale průzkumné týmy musí jít napřed a upřesnit souřadnice, aby Linebackery zbytečně nevyplýtvaly své omezené zásoby velmi drahých střel. My seskočíme na povrch, označíme v cílové oblasti všechno, co stojí za bombardování, a odešleme informace lodím, které čekají v bezpečné vzdálenosti. Linebackery otevřou okno, letadlová loď vyšle jedno nebo deset pomocných plavidel a nás si pak vyzvednou výsadkové lodě.

Nejproblematičtější částí značkování je vždy výsadek. Samonaváděcí miny Dlouhánů zničí každé lidmi vytvořené plavidlo, které přesáhne určité rozměry, a výsadkové lodě jsou příliš velké a lidské, aby prošly. Z toho důvodu se průzkumné týmy na mimozemšťany obsazené planety dostávají expresní linkou – v balistických výsadkových modulech, které se vystřelují z velkých odpalovacích šachet mateřských lodí. Je to zatraceně vzrušující způsob, jak cestovat do práce.

„Buďte připravení v 7:00. Vysadí nás v 8:30,“ zakončuje major briefing. „Všichni už jste to dělali mockrát, takže postup znáte jako svý boty. Jakýkoliv problém s obleky hlaste výstrojáři, abychom v případě potřeby mohli povolat náhradníka. Dobrý lov, lidi. Rozchod.“

„Kolik už za sebou máte seskoků, Graysone?“ zeptá se mě poručík Graff, velitel týmu průzkumníků, když vycházíme z briefingové místnosti.

„Hmm, už jsem ztratil přehled,“ odpovím, přestože přesné číslo, kolikrát už mě vypálili v biomodulu, dobře znám. Počet výsadků je u vesmírné pěchoty měřítkem zkušenosti, a když už je vám počet seskoků lhostejný, působíte jako ostřílený veterán. „Myslím, že už se blížím k druhé stovce.“

„Sakra. Už by vážně měli přijít s novou úrovní výsadkových vyznamenání. Platina, titan, nebo tak něco. Vy už skoro máte čtvrtý zlato.“

„Co vy, poručíku?“

„Tohle bude devětašedesátý.“

„Počítáte i ty ve výcviku?“ popíchnu ho.

„No, každý není tak žádaný jako vy, Graysone.“

„Buďte za to vděčný. Skutečný opušťák jsem neměl od ukončení školy pro bojové koordinátory. S radostí bych pár těch seskoků vyměnil za trochu volna. Se svou mámou jsem se osobně nesetkal, co mě odvezli do základního výcviku.“

„O moc nepřicházíte,“ řekne poručík Graff. „Až dostanete další opušťák, zaleťte si do kolonií, nebo do jednoho z těch nových rekreačních center. Na Zemi v poslední době není hezkej pohled.“

„Byl jste tam v nedávné době? Na Zemi? A odkud vlastně jste?“

„Metroplex Houston. Byl jsem doma na opušťáku před třemi měsíci. Teď je tam z toho podělaná válečná zóna. A vy?“

„VOČ Boston-7,“ odpovím. „Tam byla válečná zóna, už když jsem odtamtud odcházel.“

„Nepřipadá vám to zvrácené? My se tady můžeme ztrhat, abychom Zemi udrželi v bezpečí, a když se dole ukážeme v uniformě, tak na nás střílí. Jeden se diví, za co vlastně bojujeme.“

Já se nedivím. Já bojuju, protože jedinou další alternativou je jíst recyklované odpadky vydávané za jídlo v sociální čtvrti někde na Zemi a čekat na neodvratitelný den, kdy se Dlouháni rozhodnou završit své galaktické hubení škůdců, skočí na oběžnou dráhu Země a vyhladí to planetární mraveniště nervovým plynem.

Bojuju, protože to je jediný způsob, jak mít alespoň trochu kontroly nad svým osudem.

Nasoukat se do Bojového Obleku do Rizikového Prostředí trvá třicet minut.

BORPy jsou relativně nové vybavení. Byly navrženy pro útočné operace na světech Dlouhánů a jsou tak napěchované prvotřídní technikou, že v porovnání s nimi staré bojové obleky působí jako středověké brnění z pomačkaného plechu. Běžné bojové obleky na světech Dlouhánů fungují také, ale jejich zabudované kyslíkové nádrže jsou příliš malé a biologická kontaminace ve vzduchu rychle zanáší filtrační systém. Dlouháni do atmosféry vysévají nějaký pyl, který má nastartovat jejich vlastní verzi zemědělství, a filtry běžných obleků se jím ucpou za pár hodin.

Nové BORPy mají speciální filtry a nový systém zásobování kyslíkem, díky kterému voják získá dostatek dýchatelného vzduchu na několik dní těžké fyzické námahy. Ochranný oblek není tak odolný proti střelbě z menších zbraní jako standardní pěchotní zbroj, ale je pružnější a o polovinu lehčí. Senzorová sada zabudovaná v přilbě je dostatečně pokročilá, abych s ní mohl navigovat vesmírnou loď – obsahuje infračervené zobrazení, termální snímkování, radar s milimetrovými vlnami a ultrazvuk.

Je v nich vestavěná i lékárnička a superrychlý taktický počítač, který spojuje všechny příchozí informace. Návrhářům BORPů došlo, že hledí je slabé místo a že neustálý boj s jeho zamlžováním na planetě s vysokým obsahem oxidu uhličitého, by byl plýtváním energii, a proto nové přilby žádné hledí nemají. Protože v přilbě nejsou vidět oči a pokrývají ji hrboly senzorů, trvalo asi pět sekund, než BORP po uvedení do pěchoty někdo předvídatelně překřtil na „hmyzí oblek“.

Hmyzí obleky jsou nositelům vytvořené na míru a nechutně drahé. Vzhledem ke stavu, v jakém je rozpočet na obranu, je jejich používání přísně omezováno. Dostávají je pouze osoby, které často působí na Dlouhány obsazených světech – průzkumníci, bojoví koordinátoři, piloti výsadkových lodí a specialisté od záchranářů. V celé armádě bude všeho všudy tak tři tisíce vojáků, kteří dostali vlastní BORP. Při operacích proti SRA jsou přísně zakázané, protože velitelství nechce, aby ta technika padla do rukou Rusům nebo Číňanům.

Můj vztah k hmyzímu obleku je směsice lásky a nenávisti. Je velmi pohodlný a díky záznamům ze spousty senzorů projektovaných na vnitřní stěnu přilby si připadám téměř vševidoucí. Na druhou stranu jeho oblečení znamená, že míříme na území Dlouhánů.

„Všechny obleky zkontrolovány,“ oznámí poručík. „Jsme připraveni do akce. Prosím, zkontrolujte své zbraně.“

Všichni namíříme pušky na diagnostické terče na trupu a necháme počítače, ať si promluví přes bezdrátovou síť. Všichni jsou vyzbrojení novou puškou M-80, další vybavení upravené speciálně proti Dlouhánům. Stará flešetová puška M-66 se stále používá, ale jen proti Sino-rusům. Malé wolframové jehly vypálené z M-66 toho proti tlusté kůži Dlouhánů moc nezmůžou, a proto nové pušky střílí pětadvacetimilimetrové duální střely – penetrační munici ze superhustého uranu s výbušnou náplní. Rychlost nezbytná k proražení kůže Dlouhána si žádá beznábojnicovou munici se spoustou výbušné směsi a výsledkem je příšerný zpětný ráz. Také to znamená, že nové pušky tvoří dvě spojené vertikální hlavně bez zásobníků, protože zpětný ráz je tak silný, že by vícečinná spoušť musela být příliš velká a těžká. S pouhými dvěma náboji jsou nové pušky proti SRA naprosto k ničemu, ale na Dlouhány fungují docela dobře.

„Dobře,“ řekne poručík, když provedeme závěrečnou zkoušku zbraní. „Pojďme skolit pár Velkejch hnusáků.“

Tým průzkumníků tvoří čtyři vojáci – poručík Graff, seržantka Humphreyová, seržant Keller a desátník Lavoie. Já jsem u tohoto vozu pátým kolem, ale nikomu tu nevadím, protože nesu vysílačku, se kterou mohu podle potřeby přivolat hromy a blesky. Všichni seskočíme v individuálních modulech, abychom nepřišli o celý tým, kdyby odpalovači špatně spočítali čas výsadku a vystřelili nás přímo do cesty samonaváděcí mině Dlouhánů. Dělostřelci jsou dobří – riziko, že se modul po vystřelení střetne s minou, je menší než jedno procento – ale dvě stě výsadků znamená, že jsem s tou samou kostkou házel už dvěstěkrát.

Připoutám se ve svém biomodulu, který vypadá jako dělostřelecký granát vytesaný z kamene. Miny nezaměřují malé vesmírné objekty jako asteroidy, a proto byly naše moduly navrženy, aby se jim podobaly. Zatím to funguje, ale já se před každým výsadkem obávám, že zrovna tohle bude operace, kde už Dlouhánům došlo, jak se průzkumné týmy dostávají na povrch, a můj modul bude tím prvním, který po cestě sestřelí mina s aktualizovaným programem.

„Poslední kontrola komunikace,“ řekne přes týmový kanál poručík. „Ticho, lidi. Potvrzujte.“

Poslouchám odpovědi na poručíkovy výzvy a přidám své vlastní potvrzení, když všichni ostatní skončí.

„Echo Pět, potvrzuju a jsem připravený k vypuštění.“

„Echo Jedna, potvrzuju, jsme připraveni k vypuštění. Po tomto vysílaní přejděte na rádiový klid, dokud nepřistaneme na povrchu. Echo Jedna, konec.“

Odpalovacímu technikovi, který stojí u mého modulu, ukážu zvednutý palec. On mi gesto oplatí a zavře poklop modulu. Světla na mé přilbě okamžitě naskočí, aby kompenzovala náhlou tmu. Není tu však nic k vidění, jen hladký vnitřní povrch poklopu, a proto je manuálně vypínám, abych šetřil baterie.

Modul do odpalovací šachty přesune automatický nabíjecí systém. V tento okamžik jsem jen další náboj vesmír-země v zásobníku letadlové lodi, jen nejsem zbraň chemická nebo jaderná, ale biologická. Ze 144 odpalovacích šachet Intrepidu jich bylo na odpalování biomodulu upraveno deset, aby se najednou mohlo vypustit celé družstvo. Následujících dvacet minut je můj život plně v rukách automatických lodních systémů – balistického počítače, který spočítá správnou trajektorii přes minové pole Dlouhánů do cílové oblasti na povrchu, a odpalovacího mechanismu, který modul vystřelí požadovanou rychlostí. Jediná chyba v programu, jediné energetické přepětí nebo škubnutí v nesprávný okamžik, jediná chybně zadaná hodnota v programové subrutině a já proletím kolem planety do temného vesmíru, nebo se rozprsknu v oblaku organické hmoty ve svrchních vrstvách atmosféry.

Nejhorší částí je vždy chvíle těsně před vypálením, kdy drncavá cesta na pásu skončí a vy víte, že vás právě nabíjejí do odpalovací šachty z titanové slitiny jako náboj do pušky. Je to ta chvíle před vypuštěním, těch posledních pár sekund, než elektrický odpalovací mechanismus vystřelí modul do chladné temnoty vesmíru a přímo mezi zuby nepřátelské orbitální obrany. Jakmile je modul na cestě, mé obavy trochu zeslábnou, ale těch pár úderů srdce před odpálením modulu se vždycky málem podělám strachy.

Když se aktivuje elektrické pole, odpalovací šachta hučí. Následuje hlasité zasyčení, když se z odpalovací šachty vytlačí všechen vzduch, a pak mě to vmáčkne do sedačky, když modul zrychlí na osm géček.

Při odpálení vždy zadržím dech – to není těžké, když vám na hrudník tlačí zrychlení, jako by tam přistávala výsadková loď – a vydechnout si dovolím až poté, co přestanu vnímat svou tíži, když modul opustí umělé gravitační pole letadlové lodi.

Někteří vojáci si po cestě dolů zapnou displeje v přilbách, aby se mohli podívat na taktické obrazovky s údaji o poloze modulu na jeho aktuální trajektorii a na přesný čas, kdy proletí minovým polem Dlouhánů.

Já raději cestuju potmě. Nechci znát přesný okamžik své možné náhlé smrti. Pokud narazím do miny, nebo pokud některá z nich na můj modul vypálí metr dlouhé průrazné projektily, budu okamžitě mrtvý. Když to zvládnu, poznám to podle zvuku superpřehřátého vzduchu burácejícího kolem mého modulu, až bude prorážet svrchní vrstvy atmosféry.

Následujících několik minut můj modul rychle prolétá nepřátelským vakuem mezi letadlovou lodí a planetou a já se ocitám v naprosté izolaci – slepý, hluchý, beztížný a s pocitem, že jsem tou nejosamělejší osobou v galaxii. Není tu nic, co bych viděl nebo cítil, nic, co by mou pozornost odvedlo od strachu. Pak se můj modul trochu otřese a já slyším známé burácení vzduchu ženoucího se kolem mého jednosměrného dopravního prostředku. Za dalších pět minut se rozvine můj hlavní padák. Bude to v mé nové kariéře 192. přistání na cizím nepřátelském světě. Znovu jsem vyhrál hod kostkou proti smrti a podvodem se dostal skrz mračno protilodních min, které by fregatu okamžitě rozervaly na kusy.

Jistě, let modulem je ta snazší část mise. Právě se chystám sestoupit na Dlouhány kolonizovanou planetu a tady dole se dá rychle zemřít spoustou různých způsobů.

KAPITOLA 3

JADERNÉ HUBENÍ ŠKŮDCŮ

Než můj modul dopadne na zem, vím, že tenhle výsadek skončí špatně. Zatímco klesám na padáku, zapnu displej v přilbě, abych si prohlédl své okolí, a pak sebou trhnu při zjištění, že nás naše trajektorie zanesla přímo doprostřed cílové oblasti. Od velkého rudého čtverce na mapě jsme měli přistát několik mil daleko, ale naše moduly se chystaly dosednout uvnitř, dvacet pět mil od okraje. Na zemi už někdo je a rozhlíží se kolem, protože na taktické obrazovce se najednou objeví aktualizované zaměření cílů a hrozeb v okolí.

Můj modul na zem dopadne tak silně, až se mi otřesou všechny kosti. Víko modulu se odpálí automaticky a já nad sebou vidím známou olověnou oblohu Dlouhány teraformovaného světa. Dlouháni mají rádi šero, neustále tu jsou mraky, déšť a mlha. Můj modul leží ve zvláštní poloze s dolů nakloněným čumákem. Když rozepnu pásy a posadím se, zjistím, že jsem sjel po prudkém svahu.

„Echo Pět na povrchu,“ hlásím přes týmový kanál. „V jednom kuse.“

„Úžasný,“ odpoví okamžitě poručík Graff. „Vezměte si svoje vybavení a jděte na moji pozici. Vypadá to, že tentokrát to kanonýři pořádně podělali.“

Vezmu si z držáku pušku a zkontroluju, že jsou obě hlavně nabité. Potom se přes počítačové hledí v přilbě podívám po zbytku týmu. Co se týče rozptylu, přesnost přistání bere dech – navzájem nás nedělí víc jak čtvrt kilometru. Oni dokáží zařídit, aby skupina dopadla čtvrt kilometru od sebe poté, co letěla čtvrt milionu kilometrů, ale cíl úplně minou. Když se po svahu plahočím za svým týmovým velitelem, spatřím atmosférický výměník Dlouhánů, jak se tyčí necelých deset kilometrů od nás, a shluk podivně organických budov Dlouhánů méně než dva kilometry napravo. Místo abychom se do obydlené oblasti vplížili, spadli jsme přímo do ní, a pokud místní nejsou mrtví nebo tvrdě nespí, brzy dorazí uvítací výbor. Jediným štěstím zatím je, že jsme všichni dole a naživu. Už jsme zažil pár misí, kde se někomu neotevřel padák, a dopad modulu padajícího z vysoké orbity obvykle vytvoří deset stop hluboký kráter a pokroucený vrak s trochou organické hmoty na jeho dně. Většinou to nepřežijí ani psí známky, které bychom pak mohli sebrat.

Všichni se shromáždíme na poručíkově pozici. Nikde poblíž není žádné krytí a já si na svahu připadám odhalený a na očích všem v nedalekých budovách Dlouhánů. Jsou dva kilometry daleko, ale osmdesát stop vysocí tvorové mají hodně dlouhý krok a my už je viděli překonat kilometr za tři minuty, aniž by viditelně spěchali. Poručík naštěstí moje obavy sdílí.

„Jsme tu vidět jak rozvícenej billboard,“ řekne, když se kolem něj shromáždíme. „Zmizíme z tohohle svahu a pak zjistíme, jak se z toho průseru vyhrabat.“

„Na desáté hodině je rokle, dole na úpatí kopce,“ upozorní nás desátník Lavoie. „Budeme tam dál od budov a z dohledu.“

„To mi stačí. Tak hněte zadkem, lidi. Rozptýlená formace, stometrové rozestupy.“

Na skalnatém svahu neurazíme ani půl kilometru, když v dálce u asymetrických mřížkovaných věží zahlédneme pohyb. O chvíli později rozeznáme vzdálené postavy tří Dlouhánů, kteří pomalým rozvážným krokem míří k místu dopadu. Dlouháni nikdy viditelně nespěchají, ale jakmile po vás jdou, bez vozidla jim neutečete.

„Tři nepřátelé na čtyřech hodinách, jeden kilometr daleko,“ hlásí chraplavým věcným hlasem s kanadským přízvukem seržantka Humphreyová. Všichni máme na svých displejích ikony „nepřátelských vojáků“ od chvíle, co je první z nás zahlédl, ale vštěpovaný výcvik umírá pomalu. Můj neustále nápomocný taktický počítač počítá jejich rychlost a pohybové vektory a informuje mě, že se k rokli dostaneme jen o chvíli dřív, než uvítací výbor dorazí k úpatí kopce.

„Poklusem,“ zazní vcelku zbytečný poručíkův rozkaz. Běžíme z kopce tak rychle, jak jen nám to sto liber vybavení a zbraní dovoluje.

„Všichni si zapněte maskování. Doběhneme k rokli, rozdělíme se a zalehneme.“

Naše obleky jsou vybavené zbrusu novým polychromatickým maskovacím systémem. Je to soustava drobných elektro-optických projektorů navržených tak, abychom splynuli s každým povrchem. Neudělá nás neviditelnými, ale k vojákovi s polychromatickou kamufláží se musíte dostat hodně blízko, abyste ho uviděli. Netušíme, jestli Dlouháni vidí stejně jako lidé – vlastně ani nevíme, jestli skutečně „vidí“ – ale když se vojáci v hmyzích oblecích několikrát spolehli na své PCH maskování, aby se schovali před nedalekými Dlouhány, nikdo zabit nebyl. Projekční systémy vysávají baterie našich obleků, a proto je smíme použít jen v případě přímého ohrožení. Co se mě týče, náš současný problém tu definici naplňuje perfektně.

Rokle vypadá jako pouštní wádí. Je dvacet metrů široká s rovným dnem, písečným a uhlazeným sezónními řekami, které se tudy proženou několikrát do roka. Okraje jsou strmé a rozeklané, na dno je to deset stop téměř volného pádu, možná víc. Navzájem si pomáháme dolů. Stěny rokle jsou poseté balvany a kameny všech možných velikostí, ale mně to místo připadá jako past, protože jestli nás tu Dlouháni odhalí, nebudeme mít žádnou rychlou cestu ven. Dole na dně už moje senzory přibližující se Dlouhány nedokáží zaměřit přesně, ale když se náš tým rozptýlí a najde si úkryty, jsou mimozemšťané dost blízko, že nepotřebujete milimetrový radar, abyste poznali, že jsou skoro u vás.

Sto metrů od nás se nad roklí tyčí šedá masa. Neodvažuju se ani pohnout hlavou, když se Dlouhán zastaví na okraji rokle a pak ji překoná jediným krokem. Země se třese jako vždy, když se Dlouhán dostane na čtvrt kilometru od vás. Nikdo zatím nedokázal získat celé tělo Dlouhána a dopravit ho na loď flotily k pitvě, ale po bitvách jsme získali několik kusů jejich mrtvol a naši vědátoři odhadují, že průměrný Dlouhán váží kolem tisíce tun.

Když Dlouhán zmizí z dohledu a začne stoupat do kopce směrem k opuštěným modulům, na okraji rokle se ukáže druhý. Tenhle je ještě blíž než jeho předchůdce, možná tak osmdesát metrů, a prvního přes rokli nenásleduje. Místo toho se zastaví na okraji, skloní hlavu a dívá se dolů. Dlouháni na svých masivních hlavách nemají žádné viditelné oči, ale já na sobě jeho pohled téměř cítím, když proláklinu studuje. Pak se otočí doprava a jde podél okraje k místu, kde se snažíme splynout s místním kamením.

„Zatím nikdo nestřílejte,“ varuje nás přes týmový kanál tichým hlasem poručík. „Sáhne do rokle, posvítíme si na něj. Projde kolem, ani se nehneme. Zbraně připravené, ale nestřílet.“

Sleduju Dlouhána, jak kráčí směrem k nám, jeho hlava se pomalu otáčí ze strany na stranu. I po tolika letech, kdy jsem je vídal i hodně zblízka, mi připadají naprosto cizí a zneklidňují mě. Někteří vojáci ve vesmírné pěchotě si myslí, že Dlouháni vypadají jako výsledek evoluce pozemských prehistorických dinosaurů. To kvůli jejich bezzubým tlamám a štítům podobným výrůstkům vzadu na hlavách.

Dlouhán je teď tak blízko, že se jeho červená ikona na taktickém displeji překrývá s modrou, která zastupuje mě. Dopady jeho tříprstých nohou na kamenité podloží ze svahu rokle uvolňují kaskády písku. Pokud nás na tuhle vzdálenost objeví a rozhodne se nás zašlápnout, nestihneme ani použít naše zbraně, ale preventivní salva z pušek by sem okamžitě přilákala ostatní Dlouhány. Je to risk, ale pravděpodobnost hraje v náš prospěch, pokud se nebudeme hýbat a do poslední chvíle si budeme hrát na kameny.

Dlouhán projde kolem nás a ještě chvíli jde podél rokle. Pak proláklinu překročí padesát metrů od naší pozice a pokračuje na kopec. Jeho postup po svahu cítím skrze otřesy půdy pode mnou. Pokud je nějaká výhoda v tom, že vaši nepřátele jsou vysocí osmdesát stop, tak že se k vám nemůžou připlížit a překvapit vás.

„Jdeme. Po dně rokle a poklusem.“

Sebereme naše vybavení a dáme se do běhu, pryč od místa přistání, které se stalo místní atrakcí pro Dlouhány. Byli jsme odhaleni, což je ten nejhorší možný začátek průzkumné mise, ale stále jsme naživu, což má do nejhoršího možného výsledku daleko. Každý další kilometr mezi námi a místem dopadu naše šance na přežití zvyšuje.

„Víte, tahle práce by byla mnohem snazší, kdyby nám shodili i něco s kolama,“ zafuní seržant Keller, zatímco se plahočíme roklí se vším naším těžkým vybavením na zádech. Nikdo mu neodporuje.

Rokle ústí na kamenité pláni tři kilometry od kopce. Místo přistání už je daleko a seržantka Humphreyová si troufne riskovat pár rychlých pulzů z milimetrového radaru, aby zkontrolovala okolí kvůli Dlouhánům. Na našich taktických displejích naskočí půl tuctu červených teček, všechny jsou nahlučené u kopce. Nejbližší Dlouhán se potuluje v oblasti mezi roklí a výsadkovými moduly dva a půl kilometru od naší pozice. Prozatím jsme v suchu, ale pokud Dlouhánům dojde, kudy jsme se stáhli, rychle nás doženou.

„No, neměli jste teď taky málem v kalhotách něco navíc?“ řekne poručík. „Už je to dlouho, co jsem jednoho z nich viděl tak zblízka.“

„Jsme na špatným místě, poručíku,“ povím mu. „Příliš blízko tomu atmosférickýmu výměníku. A počasí nás neschová.“

Okolí teraformačních věží Dlouhánů je většinou ploché a bez vegetace. Dlouháni mají své vlastní rychle rostoucí rostliny, ale poblíž svých atmosférických výměníků nikdy nic vyrůst nenechají. Planety Dlouhánů jsou mlžné a deštivé, ale kolem teraformačních věží je vždy čistá oblast. Jako oko hurikánu.

„Půjdeme na hranici počasí a odtamtud zamíříme na sever,“ nařídí poručík. „Severo-severozápad, vypadá to na deset kilometrů. Když sebou pohneme, můžeme tam být za hodinu a půl.“

*

Pohybujeme se v rozptýlené formaci, stometrové rozestupy mezi vojáky, aby celou skupina nezabila jedna mina nebo šťastný Dlouhán. Zatím jsme bojovat nemuseli, došlo jen na spoustu běhání a schovávání, ale tak už to na průzkumných misích většinou chodí – krátké chvíle naprosté hrůzy doplněné dlouhým pobíháním okolo. Každá mise, kdy se vrátíme se všemi náboji, je dobrá mise, protože to znamená, že si nás nevšimli.

Zpátky do zóny počasí se dostaneme bez dalšího kontaktu. Dlouháni, kteří se hemží na vzdáleném kopci, zdánlivě nemají o pátrání po pasažérech z prázdných modulů zájem, což mi jen vyhovuje. Kdyby se situace obrátila a jedna z našich posádek by narazila na prázdný dopravní prostředek Dlouhánů v naší kolonii, každý voják na planetě by to místo pročesával kvůli narušitelům, ale Dlouháni nemyslí jako my. Kdykoliv obsadili kolonii, vypustili nervový plyn na velká populační centra, ale jednotlivci nebo menšími skupinami se zabývali jen zřídka. Jako by nás v menším počtu nepovažovali za důležité, jako když vykouříte mraveniště, ale neobtěžujete se s lovením jednotlivých přeživších mravenců.

Zpátky v mlze a dešti si dopřejeme krátkou přestávku a já ten čas využiju, abych přes krátký šifrovaný signál poslal zprávu o aktuálním stavu mise – popis kontaktu a zaměřovací koordináty pro atmosférický výměník a nedaleký shluk budov.

„Dobře, lidi. Dokud flotila neřekne něco jiného, stále jsme ve hře,“ řekne poručík Graff. Jeho platová třída je hned o několik výš než ta moje a na zemi má velení, ale během pár společných výsadků ho můj názor na taktickou situaci obvykle zajímal. Poručík Graff je na mladého důstojníka nezvykle chytrý.

„Flotila souhlasí,“ doplním. „Ukončení by bylo jen hrozný plýtvání vybavením a municí. Přerušené mise se pěkně prodražujou. Křižníky Linebacker sice musí vyčistit část minovýho pole, což si žádá přibližně stovku drahých balistických raket, ale zbytek flotily drahýma jadernýma bombama bez přesných zaměřovacích dat plýtvat nebude. Většinu raket v zásobnících křižníků budeme potřebovat jen k vytvoření díry pro náš odvoz. Značkovací mise se neodpískávají, dokud není většina týmu po smrti a tomu zbytku neteče krev z očí.“

„Úžasný,“ odtuší poručík. „Dalších pět minut na pití a odpočinek a pak vyrazíme do města.“

V nových hmyzích oblecích je vyhýbání se nepříteli až směšně snadné. Většinu práce odvádějí naše taktické počítače. Skenují terén, předpovídají směr pohybu nepřítele a navrhují nám nejbezpečnější a nejnenápadnější trasu. Procházíme osadami, které se stále zvětšují a houstnou, a blížíme se k hlavnímu městu Dlouhánů na téhle skále. Můj počítač dál počítá všechny jednotlivé Dlouhány, které zaměříme, a odhaduje jejich počet v osídlené oblasti na několik tisíc. Nás je jen pět vojáků, jediné lidské bytosti na celé planetě, a po špičkách se plížíme mimozemským předměstím jako Jack v obrově hradě, ke kterému vylezl po fazolovém stonku. My samozřejmě nehledáme žádný poklad, ale přesné zaměřovací souřadnice, aby naše válečné lodě mohly obrův hrad proměnit pár tucty atomovek v hromadu sutin.

Než jsem narukoval, nic jsem si nepřál víc než šanci dostat se do vesmíru. Měl jsem spoustu romantických představ o dobrodružném životě v koloniích, ale po pěti letech bojů na osídlených planetách jsem došel k závěru, že většina našich náročně teraformovaných světů za tu námahu nestojí. Dvě třetiny našich kolonií jsou jako Nový Wales – holé kamenité pustiny, které potřebují několik desetiletí tvrdé dřiny, aby alespoň připomínaly úrodné pole někde na přelidněné Zemi. A vrcholem té marnosti je, že tu nejsme, abychom to místo získali od Dlouhánů zpět, protože to nedokážeme. Místo toho planetu zničíme pro oba druhy, protože když Dlouhánům ukážeme, že své planety raději odepíšeme, než bychom jim je přenechali, možná je to odradí od obsazování dalších našich kolonií. Je to zoufalá, šílená a typicky lidská strategie, ale zároveň i jediná možnost, kterou kromě stažení máme. Potkali jsme naše první soupeře v boji o zdroje vesmíru a oni nás smetli, ani se u toho nezapotili.

*

Hlavní sídlo Dlouhánů se rozkládá padesát mil od okraje cílové zóny. Je usazené v zahnutém údolí mezi strmými žulovými útesy. Vylezli jsme na vysoký kopec, abychom si to místo mohli lépe prohlédnout, a můj počítač už začal vybírat optimální hypocentrum a sílu jaderné hlavice, která to místo efektivně vymaže z povrchu.

„Začínají se chovat chytře,“ poznamená poručík Graff. „Chci říct, podívejte se, kde to město postavili. Všude kolem samá žula, je to jako bombový zákop.“

„Jo, všimnul jsem si,“ řeknu. „Musíte se strefit přímo do toho údolí, jinak se jim tlaková vlna přežene nad hlavou. Dost chytrý.“

„No, umí cestovat vesmírem,“ poznamená seržantka Humphreyová. „Hloupý zvířata by vesmírnou loď nepostavila.“

Město Dlouhánů vypadá jako podmořský útes. Oni domy nestaví v úhledných řadách jako my. Jejich domy jsou naopak natěsnané dohromady, jako navzájem se dotýkající hvězdice. Jejich osada pokrývá dno údolí, jako by tam přirozeně vyrostla. Téměř se cítím provinile, že ho flotile odhalím, aby ho mohli zničit, ale pak si vzpomenu na briefing. Připomenu si, že jsme tu ztratili dvanáct tisíc kolonistů a celou posílenou rotu vesmírné pěchoty, když sem Dlouháni přiletěli a planetu nám vzali.

„Všechno je označkované,“ řeknu týmu. „Pojďme si najít dobré místo k přečkání výbuchu a já pak nastavím odpočet.“

Studujeme naše topografické mapy a shodneme se na skupince kopců tři míle za našimi zády, kde je jen malá koncentrace okrajových budov Dlouhánů. Podle mého počítače bude vzdálenost stačit, abychom tam přečkali výbuch menší než padesát kilotun. Stěny údolí tlakovou vlnu zesílí a odrazí, v radioaktivní sutiny to tam dole změní i desetkrát slabší bomba. Nejbližší atmosférický výměník je ten u místa přistání a nachází se od nás dvacet mil daleko. Bezpečná vzdálenost pro patnáctikilotunovou bombu, kterou flotila obvykle přiděluje teraformačním věžím Dlouhánů.

„Intrepide, tady bojový koordinátor,“ zavolám přes vysílačku flotilu.

„Bojový koordinátore, tady Intrepid,“ přijde slabá odpověď. Signál k čekajícímu Intrepidu cestoval čtvrt milionu kilometrů a mezi námi je pěkně ošklivé počasí.

„Světlice hoří. Míříme k bezpečnému úkrytu. Spouštím odpočet.“

„Rozumíme, koordinátore. Přijímáme konečná zaměřovací data. Hodně štěstí a držte hlavu dole.“

„To budeme, Intrepide. Koordinátor konec.“

Přeruším spojení a přepnu na týmový kanál.

„Dobře, lidi. Hodiny běží. Jdeme se schovat a nezapomeňte na sluneční brýle.“

Nejhorší na jaderném výbuchu je tlaková vlna. Narozdíl od obyčejných výbušnin se tlaková vlna jaderného výbuchu může vrátit a pevné objekty drtí jako obří pěst. Je tu samozřejmě ohnivá koule, která v okamžiku detonace vypaří vše v okolí, ale ta je založená na matematických konstantách, dá se předpovědět podle tonáže bomby a trvá jen chvíli. Tlaková vlna se šíří od epicentra výbuchu, odráží se od hor a ničí vše, co jí stojí v cestě. Budovy roztrhá na kusy a rozmetá je. Je to nejničivější síla, kterou dokážeme vědomě vyvolat, ale je nepředvídatelná, nevybíravá a snadno se odrazí od pár set stop vysoké kopce.

To však neznamená, že přečkávat jaderný výbuch za kopcem jen tři míle od epicentra je nějaká zábava.

Když atomovka v tři míle vzdáleném údolí spustí, můj oblek vypne všechny senzory, aby mě ochránil před oslepnutím a ohluchnutím. Sílu výbuchu však cítím i tak. Tlaková vlna se z epicentra šíří rychlostí zvuku a o pár sekund později otřese zemí pod našima nohama. Stejně jako na začátku každé mise čekám, že se technik přepočítá, že za desetinou čárkou zadá špatné číslo a desetikilotunová bomba spadne přímo na mě, místo aby zasáhla cíl o několik kilometrů dál. V tom případě zemřu stejně rychle, jako kdyby můj modul zasáhla mina. Prostě se vypařím dřív, než impulzy bolesti z mojí náhle spalované kůže dorazí k už neexistujícímu mozku a informují mě o mé smrti.

Tátu by pobavilo, že moje práce zahrnuje válečné lodě flotily odpalující jaderné bomby v mojí těsné blízkosti. Řekl by, že jsem konečně našel práci, která odpovídá mojí inteligenci.

Explozi přečkáváme v našich soukromých obrněných kokonech bez zraku a sluchu, dokud obleky neusoudí, že je bezpečné znovu zapojit senzory. Když se mi vrátí zrak, jako první vidím trosky padající všude kolem, z nebe se sype radioaktivní prach a zbytky dlouhánských budov. Bez senzorů bych byl v tom hurikánu z prachu a kamení úplně slepý, a dokonce i s pokročilou technologií obleku vidím jen pár set stop daleko.

Nakonec déšť trosek zeslábne a my můžeme vylézt na kopec, abychom si prohlédli vybombardovanou oblast. Než dosáhneme vrcholu, spatřím hřibovitý mrak jaderné exploze, jak stoupá k nebi jen pár kilometrů od nás. Nadouvá se a kroutí jako kůže nějakého živého dýchajícího tvora.

„Tenhle pohled mě nikdy neomrzí,“ řekne seržant Keller.

„Snad nejste závislák na adrenalinu?“ poznamenám.

„To ani ne,“ odpoví Keller. „Moji rodinu před pár lety zabili na Willoughby. Máma, táta, obě sestry. Kdybych nenarukoval, skončil bych stejně. Co se mě týče, každá atomovka shozená na ty věci jsou dobře utracený peníze. Přál bych si, abych si mohl rozepnout oblek a pochcat jejich popel.“

Údolí je dokonale vyčištěné. Přesně jak jsem očekával, strmé žulové stěny tlakovou vlnu zesílily a ta se údolím prohnala několikrát. Přímo uprostřed příkopové prolákliny se vyjímá nový, sto stop hluboký kráter. Přes naše optické senzory nic nevidíme – nadouvající se mračno trosek u úpatí atomového hřibu se jen tak nerozptýlí – ale naše spolupracující radary, lasery a ultrazvukové zobrazovače nám poskytují dobrou představu o zkáze, kterou jsme seslali na osadu Dlouhánů.

„Whoo-ee,“ zavýskne poručík. „Ať nikoho z vás ani nenapadne sundávat si přilbu, abyste se mohli podrbat na nose. Úroveň radiace je tu extra výživná.“

Vzhledem ke všem elektromagnetickým ruchům v blízkosti jaderného výbuchu nepřichází hlasová komunikace s flotilou v úvahu. Já však mám záložní datovou linku na Intrepid a využiju ji k odeslání dalšího krátkého šifrovaného signálu. Tentokrát obsahuje senzorická data a stav našeho týmu – mise splněna, žádné ztráty, připraveni k vyzvednutí. Zprávu opakovaně odvysílám přes několik různých subkanálů, dokud mi na obrazovce nezabliká odpověď flotily.

„Taxi je na cestě, přátelé. ETA je padesát dva minut.“

„Skvěle,“ řekne poručík Graff. „Další úspěšný pracovní den.“

Tým zajišťuje perimetr a já čekám na přílet výsadkové lodi. Bezpečnostní opatření jsou momentálně spíš na okrasu, protože každý Dlouhán v okolí deseti kilometrů spěchá pryč od smrtícího hřibu, ale zvyk je železná košile.

Několik osamocených minut na vrcholku kopce strávím sledováním zkázy, kterou jsem přivolal na nic netušící Dlouhány v osadě.

Nejsem věřící a pochybuju, že jsem někdy byl, přestože se mě máma doma v Bostonu snažila přivést do náruče Matky církve, když jsem byl ještě kluk. Bibli však znám. Vybavuju si verše z knihy Exodus, jak andělé smrti v noci obcházeli Egypt a zabíjeli všechny prvorozené děti, ušetřeny zůstaly jen ty v domech s dveřmi označenými jehněčí krví. I já jsem svým způsobem anděl smrti, ale síla, které sloužím, je ještě krutější a nemilosrdnější než bůh Izraelitů. Já jsem ten, kdo v noci označuje domy, ale my nevynecháváme nikoho.

KAPITOLA 4

PŘELOŽENÍ

Čas strávený na povrchu – necelých osm hodin. Čas strávený dekontaminací, zdravotní kontrolou po misi, hlášením, vracením zbraní a kontrolou vybavení – něco málo pod osm hodin. Když do sebe hodím pár sendvičů v poddůstojnické jídelně a konečně se svalím na postel, jsem už na nohou čtyřiadvacet hodin. Okamžitě usnu i bez prášků na spaní, které nám nabízejí po každé misi, a sním temné sny o popelu a ohni.

Ráno – nebo co se za něj vydává ve vesmírné lodi bez oken v hlubokém vesmíru – jdu do operačního centra, abych se podíval na výsledky mise.

Náš tým nebyl na planetě jediný. Na povrchu po nás přistály ještě dva, aby lokalizovaly a označily dvě menší osady Dlouhánů na stejném kontinentu. Oba týmy seskočily s bojovým koordinátorem. Zbylé mise nebyly tak vypjaté jako ta naše a oba týmy se na Intrepid vrátily beze ztrát. Celkově byla mise naprostým úspěchem – patnáct vojáků na planetě označilo k bombardování tři hlavní osady a dvanáct atmosférických výměníků a flotila vystřelila patnáct raket o celkové síle čtvrt megatuny. Flotila používá jen tak silné hlavice, jak je nezbytně třeba, aby byl úklid co nejsnazší, pokud to místo získáme zpět. Mise byla úspěšná i z pohledu využitého personálu a materiálu. Na proražení díry v minovém poli jsme použili přibližně sto raket z Linebackeru a pozemní cíle zničilo patnáct jaderných střel. Tolik nás stálo zabití pár tisíc Dlouhánů a zničení patnácti procent jejich teraformačních kapacit. Když se na to však podívám ve větším měřítku, pochybuju, že jsme jim příliš uškodili. Dlouháni nové teraformační věže v nezamořených oblastech postaví za méně než měsíc a náš Linebacker kvůli třem orbitálním útokům vypotřeboval čtvrtinu svých zásob raket. K vymazání všech dlouhánských staveb na Novém Walesu by byla zapotřebí desetinásobně větší úderná skupina.

Dlouháni nám už pět let dávají na frak a my se dokázali vypracovat jen k mírnému obtěžování. Dalších pět let takhle nerovnoměrného boje a nezůstane nic, co bychom mohli bránit.

O den později skočíme zpátky do Sluneční soustavy.

„Celé posádce, přerušte bojovou pohotovost,“ oznámí lodní rozhlas, zatímco zpomalujeme v prázdném prostoru mezi Zemí a Marsem, kde ústí Alcubierrův skluz z Thety Persei. Cesta ke Gateway zabere dalších sedm dní.

Chystám se trochu zdřímnout, když mě datapad zavibrováním upozorní na příchozí zprávu. Vytáhnu ho z kapsy a zapnu. Ukazuje se, že mě major Gomez, šéf mého oddělení, žádá, abych se „při nejbližší příležitosti“ zastavil v jeho pracovně.

„Štábní seržant Grayson se hlásí podle rozkazu, pane,“ ohlásím se, když zaklepu na stěnu vedle otevřených dveří pracovny majora Gomeze. Major vzhlédne od obrazovky svého MilNet terminálu a mávnutím mě pozve dovnitř.

„Pojďte, seržante. Sedněte si.“

Protože všechen nábytek je přišroubovaný k podlaze, musím se do malého prostoru mezi židlí a majorovým stolem vmáčknout.

„Co se děje, pane? To už odsouhlasili mé povýšení na seržanta první třídy?“

„Štábním seržantem jste se stal – co, před devíti měsíci?“

„Osmi,“ opravím ho. Rád bych si myslel, že to major ví z hlavy, ale on teď asi má na terminálu vyvolanou moji složku otevřenou na rozvrhu povyšování.

„No, v tom případě budete muset na novou frčku počkat dalších šestnáct měsíců, stejně jako všichni chlapci a děvčata na seznamu povýšení. Právě jsme se synchronizovali s komunikačním uzlem na Marsu. Mám tu rozkazy o vašem novém umístění.“

„Slyšel jsem, že Intrepid čeká údržba,“ řeknu a podívám se na výpis z počítače, který major zvedl ze stolu. „Kam to bude tentokrát?“

„Až se vrátíme na Gateway, budete se hlásit na SAKL Manitoba.“

„Hmm,“ zabručím. „To je mi náhoda.“

„Jaká náhoda?“

„No, na Manitobě už jsem jednou byl. Je to ta samá loď, co nám na Willoughby zachránila zadky, když jsme poprvé narazili na Dlouhány.“

„Je to malá flotila,“ pokrčí major rameny, „a neustále se zmenšuje.“

Podá mi výpis. Podívám se na něj, abych si ověřil jméno lodi.

UMÍSTĚNÍ: SAKL Manitoba CV-1034.

„Problém je, že Manitoba sem teprve letí. Vrací se od Lambdy Serpentis a na Gateway dorazí patnáct dní po nás.“

„No, tak to je v hajzlu,“ ulevím si.

Zatímco Intrepid poletí do údržbářského doku, já strávím dva týdny v Přechodné jednotce, očistci na Gateway, kde se lidé snaží zaměstnat při čekání na návrat svých přidělených lodí. To bych možná radši znovu bojoval s Dlouhány.

„Proč nevyužijete trochu dovolené a nezaletíte si dolů do starého domova?“

„Letošní dovolenou už jsem kompletně vyčerpal, majore.“

„Je leden,“ upozorní mě major. „Vy jste se v lednu zapsal, nemám pravdu? Další dovolená vám naběhne prvního února a my na Gateway nedorazíme dřív než třetího. Musíte si mezi výsadky trochu odpočinout, stejně jako naše stroje.“

Měl jsem v plánu si dovolenou šetřit, abych ji mohl strávit s Halleyovou, až ji flotila nechá chvíli oddechnout, ale pak si vzpomenu, že má přítelkyně je zrovna v letecké škole na Luně. I kdyby si nemohla vzít opušťák, budu za ní moct na návštěvu zaletět osobním raketoplánem.

„V tom případě asi nastal čas na opušťák, pane. Kdybych měl strávit další den počítáním ručníků v Přechodce, asi bych sám sebe vyhodil přechodovou komorou.“

Nejraději bych hned zavolal Halleyové, ale rozpis videohovorů se plánuje dopředu, aby se nepřetížily linky, a ona je právě uprostřed pracovního dne v letecké škole. Z toho důvodu jí jen přes MilNet pošlu zprávu do datapadu.

Nemáš v nejbližších dnech volno? Letím na Gateway a čeká mě tam nucený volno. Mohl bych za tebou zaskočit na Lunu, pokud budeš mít zájem.

Odešlu zprávu pro Halleyovou a zamířím zpátky do kajuty, abych se trochu vyspal.

Když se vzbudím před střídáním hlídek a zkontroluju na datapadu čas, najdu na obrazovce novou zprávu.

Přes den v rozvrhu nenajdu ani skulinu, ale mám volné večery a neděle. Doufám, že ti na poslední misi nepoškodili žádné důležité vybavení. Pošli mi zprávu, až dorazíš na Gateway, ať si můžu trochu poklidit v kajutě a říct velícímu, že tě má čekat. – H

Zavřu zprávu a s úsměvem datapad vypnu. Jsme na prohrávající straně mezihvězdné války, náš svět se kolem nás pomalu rozpadá a já jsem bez sebe radostí, že jeden nebo dva dny strávím se svou přítelkyní. Sice jsme za poslední dva tisíce let pokročili od galér s veslaři k půl kilometru dlouhým lodím, ale některé věci se u lidí nezmění bez ohledu na éru.

Pro vojáky je téměř nemožné kontaktovat někoho na Zemi, protože armádní síť z bezpečnostních důvodů s civilním světem nemluví. Nejbližším příbuzným však zprávy posílat můžeme. Má matka má v systému mailovou schránku vedenou jako „Nejbližší příbuzný“ a každý měsíc získává jednu až dvě hodiny silně omezeného přístupu na MilNet. Vím, že se každou třetí neděli v měsíci vydává do občanského centra, aby si své zprávy vybrala. Po prvním roce služby, kdy nás s Halleyovou málem zabili na Willoughby, když se tam poprvé ukázali Dlouháni, jsem po dlouhé pauze bez komunikace začal mámě psát pravidelně.

Zpočátku jsem jí neměl moc co říct, a proto jsem zprávy používal jako takový deník. Po čase mi začala posílat své vlastní zprávy o tom, co se děje v jejím světě. Máma je vlastně docela dobrá spisovatelka – je vnímavá a přemýšlivá a její záznamy ukazovaly život v naší staré VOČ v novém světle. Je smutné, že jsem se musel vydat do vesmíru světelné roky daleko od svého domova, abych zjistil, že máma má názory, které skutečně stojí za přečtení.

Napíšu na datapadu zprávu pro matku, že se mi blíží opušťák a že se konečně stavím na návštěvu na Zemi. Když zprávu odesílám, zmocní se mě náhlá potřeba sehnat nějaký suvenýr, který bych matce přinesl jako důkaz svých aktivit. Rozhlédnu se po kajutě a dochází mi, že nevlastním jedinou věc, kterou by mi nedala armáda. Pět let potu, bojů a krve, miliardy nacestovaných kilometrů a více jak stovka navštívených koloniálních planet a jediná věc, kterou jí mohu ukázat, je sbírka barevných stužek na vycházkové uniformě a abstraktní číslo na bankovním účtu někde ve vládním počítači. Kdybych příští měsíc zemřel v boji, nezůstal by jediný důkaz, že jsem existoval.

Na druhou stranu je výhodou, že se veškerý můj majetek vejde do malé skříňky a snadno se balí.

KAPITOLA 5

CESTA DOLŮ NA ZEMI

Na oblečení a vybavení mám od armády dvě různá zavazadla. To větší je objemný lodní pytel se všitými polymerovými výztuhami. Je dost velký, aby se do něj vešla většina obsahu mé lodní skřínky. Lodní pytel se většinou používá při stěhování vybavení při přeložení. Můj je po pěti letech skákání mezi loděmi a základnami ošoupaný a odrbaný. Pak je tu menší cestovní pytel, která je jen tak velký, aby se tam vešly osobní věci a oblečení na pár dní. Cestovní pytel se většinou používá, když dostanete opušťák, a ten můj je prakticky nepoužitý.

Protože naše cesta domů zabere týdny, mám dost času k zabalení svého vybavení a rozloučení s přáteli na lodi. Když Intrepid vletí do dokovacího límce v Gateway, jsem připravený opustit loď. Svůj těžký lodní pytel jsem nechal na posteli, ať mi ho odnesou, a na dvoutýdenní opušťák jsem si vzal lehký cestovní pytel. Navzdory mým pesimistickým očekáváním k oznámení bojového nasazení nedojde a nikdo mě nepošle zpátky, když projdu bezpečnostní kontrolou v hlavním dokovacím průchodu a nadobro opustím loď. Než zamířím do haly stanice Gateway, naposledy poplácám trup lodi, kterou opouštím.

Sbohem, SAKL Intrepid CV-1941. Zemři na sešlost věkem ve vyřazovacím doku a ať to netrvá méně než třicet let.

Stanice Gateway je hlavní uzel veškeré vojenské přepravy mezi Zemí a Lunou. Je to orbitální základna a vesmírný přístav spojené v jedné obrovské konstrukci, která se neustále vznáší na vysoké orbitě. Stanicí prochází nepřetržitý proud lidí a materiálu a renovaci potřebovala už v době, kdy jsem narukoval.

Od vnějšího prstence, kde kotví letadlové lodě, na hlavní promenádu, kde si můžu zamluvit místo v osobním raketoplánu na Lunu, je to dlouhá cesta. Procházím známými úzkými chodbami do centrální části stanice, pluju s davem lidí mířících stejným směrem. Kdykoliv zakotví letadlová loď, do úzkých koridorů Gateway se vyhrnou stovky lidí a dostat se do svého cíle pak trvá celou věčnost. Hlavní promenáda je stejně přecpaná jako vždy. Všude jsou lodní posádky a vesmírná pěchota, většina z nich ve vycházkových uniformách, předepsaném oblečení při přesunu na nové umístění. Rychle se rozhlédnu a všimnu si, že většina z nich jsou nováčci, pravděpodobně čerstvá várka ze Základního výcviku, která míří do letecké školy nebo do školy vesmírné pěchoty. Většině z nich se ve tváři zračí nejistý výraz, který jsem nepochybně měl i já, když jsem poprvé vystoupil z raketoplánu a procházel se po Gateway. Když se prodírám davem, neunikne mi, že několik mladých vojínů zírá na slušnou sbírku stužek a odznaků na mé vycházkové uniformě a na můj červený baret.

Protlačím se k hlavní řadě kójí transportních koordinátorů na promenádě, kde skončím ve frontě za polovinou roty mariňáků. Když přijdu na řadu, vejdu do kóje a podám specialistovi za přepážkou svůj služební průkaz, aby ho mohl oskenovat.

„Kam to bude, seržante?“ zeptá se specialista. Jeho pohled se od obrazovky přesune k rudému baretu, který teď mám zastrčený pod poutkem na levém rameni uniformy. Ta barva je dávným privilegiem – bojoví koordinátoři patří mezi pár specialistů, kteří mohou používat jinou barvu baretu než standardní zelenou Domácích obranných sil, černou flotily a hnědou vesmírné pěchoty. Je to vydřený odznak mé funkce, ale v davu dost vyčnívá.

„Potřebuju si zaletět na pár dní na Lunu,“ odpovím. „Na návštěvu za starým přítelem v letecké škole.“

„U raketoplánů na Lunu má do soboty přednost flotila,“ řekne bez sebemenší známky lítosti specialista. „Abyste se tam dostal dřív, musel byste mít platný rozkaz pro Lunu.“

„No, do prdele. To je za pět dní. Nenuťte mě promarnit polovinu opušťáku v Přechodce.“

„Je mi líto, seržante. Jak se můžete přesvědčit na vlastní oči, tohle místo teď praská ve švech. Dnes ráno nám sem poslala čerstvou dávku rekrutů všechna tři výcviková střediska a my se je snažíme co nejrychleji přesunout na Lunu. Vraťte se v sobotu a já vás na ten raketoplán dostanu, ale právě teď si každé sedadlo nárokuje flotila.“

„A můžete mě alespoň poslat na Zemi?“

„Dolů na Zemi? Jistě. Každou hodinu dolů letí dvacet prázdných raketoplánů, aby nabraly nové lidi. Kam chcete letět?“

„Asi do přístavu, který bude co nejblíž Greater Bostonu.“

„Tak to bude Cape Cod HDAS. Vydržte chvíli, podívám se, co tam letí.“

Několikrát ťukne do obrazovky terminálu, zatímco já musím spolknout zklamání, že se mé znovushledání s Halleyovou odkládá. Měl jsem v plánu na Lunu zaletět ještě před návštěvou u mámy, ale vypadá to, že svůj plán budu muset změnit, pokud nechci několik dní trčet na Gateway.

„Á, tady to je. Raketoplán FA-2992, odlet v 17:00. Ohlaste se u šéfa nákladu u přechodové komory Alfa Tři-Devět.“

„Děkuju, specialisto.“

Odstoupím od pultu a znovu si přes rameno přehodím cestovní pytel. Právě teď je 15:40, což znamená, že mám hodinu a půl, abych se přes Gateway dostal ke komoře A39. Máma nebude mít přístup k MilNetu dřív jak o víkendu a já nemám žádný jiný způsob, jak ji o svém dřívějším příletu na Zemi informovat, ale znám její novou adresu a transportní síť můžu používat zdarma. Je to pět let, co jsem se po svém domovském světě procházel naposledy, ale určitě se nezměnil tak moc, abych se tam nevyznal bez průvodce.

Mezi vystoupením z raketoplánu v Cape Cod HDAS a příjezdem na South Station uprostřed metroplexu Boston mě postupně zastaví čtyři různé hlídky vojenské policie. Pokaždé mi oskenují průkaz, aby si potvrdily stav „DOVOLENÁ“. Všude je spousta vojáků, dokonce i v civilní části přepravního systému. Skoro u každého vchodu, na každé křižovatce a v každém vlaku hlídá vojenská policie. Před pěti lety by empík, který zavítal do civilního světa, nosil elektrický obušek ke zvládání davů a plastová pouta. Teď spolu s nimi nosí i pistole a samopaly. Zásobníky samopalů jsou z průhledného plastu a náboje uvnitř jsou standardní protipěchotní, které proráží pancíř i tělo pod ním.

„To čekáte, že se tady ukážou čínští infiltrátoři?“ zeptám se velitele čtvrté hlídky, co mě zastaví kvůli kontrole dokladů, a kývnu směrem k PDW, co mu na popruhu visí na hrudníku. Je to zavalitý štábní seržant, jeho armádní ježek začíná u kořínků šedivět. Když otevře pusu, očekávám odpověď bez špetky humoru. Pak se podívá na označení jednotky v horní části rukávu uniformy a vymění si pohled s desátníkem, co stojí vedle něj.

„Flotila, co? Už je to dlouho, co jste byl naposled na Zemi?“

„Pět let,“ odpovím.

„Tohle místo už není stejný jako před pěti lety,“ řekne. „Ani zdaleka. Kam vlastně míříte?“

„VOČ Boston-7. Jdu navštívit svou matku.“

„Vy se chcete po VOČ promenádovat ve vycházkový uniformě?“

„Žádný civilní oblečení mi nezůstalo. O co jde?“

„Proboha.“ Seržant si s desátníkem vymění další pohled a podrbe se na hlavě, trochu si tím posune zelený DOS baret.

„Já vám povím, o co jde, seržante. Jste teprve dvacet minut od Cape a být na vašem místě, zamířil bych zpátky na základnu a zkusil si tam sehnat civilní oblečení. Uniformy teď nejsou ve VOČ moc populární.“

„Já tam vyrostl. Nebezpečný místa znám. Budu v pohodě.“

Seržant se nepobaveně uchechtne.

„Tam už jiný než ty nebezpečný nejsou.“

Mámina nová adresa je na místě tak pěkném, jak jen může skupinka na sebe namačkaných činžáků být. Od občanského administrativního centra ji dělí jen dva bloky a jeho okolí bývá tou nejbezpečnější a nejčistší oblastí v sousedství.

Když jsem tu ještě bydlel, na téhle zastávce jsem vystupoval mnohokrát, ale když z podzemního nástupiště vyjdu na povrch, mou první reakcí je vrátit se zpátky do vlaku, protože se mě zmocní pocit, že jsem vystoupil na špatném místě. Nádraží vypadá úplně jinak, než si ho pamatuju. Columbia Station, kterou znám, byla 150 let stará sešlá budova s vlhkými fleky na stěnách, kde z odhalených stropních nosníků padaly šupinky barvy. Columbia Station, na které jsem vystoupil, je nová stavba z všudypřítomného holého betonu. Žádné vlhké stěny nebo loupající se barva, ale stará budova i tak působila přívětivěji. Nová stanice vypadá jako betonový bunkr a spousta ozbrojených policajtů, které tu všude vidím, ten dojem jen umocňuje. Když jsem před pěti lety odcházel, policajti ani nenosili helmy, ale teď jejich výbava není o moc horší než bojové zbroje, které jsem nosil v teritoriální armádě. Policajti ve vstupní hale postávají v trojčlenných a čtyřčlenných skupinkách, za civilisty, co kolem nich proudí, se chodit neobtěžují. Všimnu si, že mnoho procházejících lidí si od policajtů udržuje zdravý odstup. Když jednu policejní skupinku míjím, jeden z nich se podívá na moji uniformu a kývne na pozdrav. Rozhodnu se nabízenou příležitost využít k získání nějakých informací.

„Co se stalo se starým nádražím?“

„Dva roky zpátky vyhořelo do základů,“ odpoví policajt. „Vypálili ho. Tu noc tady zemřelo šestadvacet policajtů.“

„Občanský nepokoje?“

„Ne, bylo to jen pokojný shromáždění,“ opraví mě policajt a poslední dvě slova ironicky zdůrazní. „Jsem si jistej, že ty molotovy byly jen nehoda.“

„To mě mrzí,“ řeknu. „Ztratil jsem přehled o všem, co se tady dole děje. Oni nás na zpravodajskou síť moc často koukat nenechaj a zprávy většinou chodí s minimálně měsíčním zpožděním.“

„To nejzajímavější stejně vždycky zcenzurujou. Co děláte na povrchu? Přijel jste do Bostonu na dovolenou nebo tak něco? Vesmír už pro vás není dost nebezpečnej?“

Zbytek policajtů se zasměje. Všichni jsou v divné náladě – většina z nich od chvíle, co jsem si jich všiml, poklepává prstem na rukojeti elektrických obušků. Rozhodnu se být přátelský.

„Ne, jen jdu navštívit mámu. Mám dvoutýdenní volno, ale pochybuju, že bych ho celý strávil tady dole.“

„To vám nevyčítám. No, opatrujte se a nezůstávejte přes noc na ulici. Po soumraku se tu nic dobrýho neděje.“

„Dám si pozor. I vy na sebe dávejte bacha.“

Upravím si popruh cestovního pytle, přátelsky na ně kývnu a zamířím pryč.

„Seržante?“ zavolá na mě jeden policajt a já se otočím.

„Ano, pane?“

Pokyne mi, ať se vrátím, a já ho poslechnu. Když znovu stojím před jejich skupinkou, policajt ztiší hlas.

„Jak to tam nahoře vypadá? Jak si vedeme?“

Dívám se na dychtivé tváře kolem stojících policajtů. Chci jim říct něco pozitivního, nějaký tajný drb, který je trochu povzbudí, ale já vím, jak moc nás Dlouháni drtí a nedokážu se přinutit, abych jim naservíroval povzbudivou lež.

„No,“ začnu a pokrčím rameny. „Snažíme se držet linii, víte? Jen se zakopáváme a držíme linii.“

Cítím jejich zklamání, ale poznám na nich, že upřímnost ocenili víc než bojovné kecy.

„Jo, rozumím,“ řekne policajt. „Tady dole je to stejný.“

Ulice jsou plné odpadků. Před stanicí stojí ohořelý vrak hydrobusu odtlačený k obrubníku a kompletně oholený o všechno, co by se ještě dalo použít. Kousek od stanice je betonová budka, kde býval výdej potravinových lístků, ale polyplastová okna jsou rozbitá a po zdi se od nich táhnou dlouhé pruhy sazí. Vypadá to, že tady nikdo neuklízel odpadky a nevyzvedával lístky už hodně dlouho. Slunce už začíná zapadat a stíny šedých sešlých budov mění ulici přede mnou v bludiště temných nebezpečných míst. Dva bloky k mámině obytnému komplexu ujdu tak rychle, jak jen to bez běhu jde. Brzy padne tma a vylezou hejna krys.

Máma si trochu polepšila, co jsem se odstěhoval. Její nový byt je v prvním patře budovy, která vypadá o polovinu mladší a dvakrát čistší než ta, kde jsme spolu bydleli deset let. Nemám žádný průkaz, kterým bych přejel přes přístupový panel u hlavního vchodu, a proto zmáčknu zvonek s jmenovkou P. GRAYSONOVÁ.

Na přístupovém panelu je malá videoobrazovka umožňující vzájemné potvrzení identit. Ta v našem starém domě byla věčně rozbitá nebo umazaná, ale tahle funguje. Když máma na zvonek odpoví, na malém displeji pod tvrdým plastem se ukáže její tvář, a já i v nízkém rozlišení poznám, že za pět let zestárla o deset. Zamžourá do kamery nad vlastní malou obrazovkou a její oči se rozšíří překvapením.

„Andrew!“

„Ahoj, mami. Dorazil jsem dřív. Pusť mě dovnitř, než mě tu někdo přepadne.“

Máma místo odpovědi rovnou stiskne otevírání dveří. Než vejdu do budovy, nezapomenu se ohlédnout, jestli se mě někdo nesnaží sledovat, aby mě okradl uvnitř domu.

Nepoužiju výtah, raději jdu po schodech. Naše staré schodiště většinou smrdělo starými zvratky a čerstvou močí, ale tady cítím jen čistící prostředek.

Když dojdu do prvního patra, máma na mě čeká před výtahem. Otočí se po vrznutí dveří na schodiště a já na ni zamávám.

„Mami, víš, že vždycky chodím po schodech.“

„Andrew!“ zopakuje. Pak ke mně přiběhne a nadšeně mě obejme. „Co tady děláš tak brzy? Měl jsi přiletět v pondělí. Ani jsem nestihla uklidit.“

„S tím si nelam hlavu, mami. Jen jsem měl v plánu něco, co nevyšlo.“

„No, neměl jsi sem chodit. Je to příliš nebezpečné. Setkala bych se s tebou v občanském centru.“

Přestane se svými pokusy rozdrtit mi hrudník a odtáhne se ode mě, aby se mohla pokochat uniformou.

„Opravdu ti sluší. A pořádně ses spravil, co?“

„Spousta běhání a vzpírání. My většinu dne neprosedíme.“

Máma mi připadá menší, než si ji pamatuju, hubenější a křehčí. Shodila pár liber, které nosila posledních pár let, ale místo aby vypadala štíhlá a fit, působí na mě jen hubeně a sešle. Světle hnědými vlasy se proplétá mnoho šedých pramenů a kolem očí a úst má vrásky, které tam nebývaly.

„Koukám, že máš lepší byt.“

„Když jsi odešel do armády, tak mě z našeho bytu se dvěma ložnicemi vystěhovali. Ale trochu mi tím pomohli. Víš, naše staré sousedství se už rozpadá. Během nepokojů vždycky vypnou elektřinu a přestanou vydávat potravinové dávky. Už mě unavovalo sedět ve tmě a nemít žádné jídlo.“

Poplácá mě po saku uniformy a přejede prstem po stužkách nad náprsní kapsou.

„Jsem tak šťastná, že ty už si s tím starosti dělat nemusíš, Andrew. Tady se lidé jen celé dny koukají na síť a stěžují si, co všechno nemají. Nepůjdeš už dovnitř? A nepořádku si nevšímej. Služka má měsíc volno.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Evakuace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.