Příběhy obyčejného mateřství

Jana Maláková

TĚHOTENSTVÍ

Mám meeting! S potomstvem...

V dobách své rané puberty a ještě poměrně dlouho po nich jsem tvrdila, že děti jsou sice roztomilá záležitost, ale svou životní dráhu vidím v něčem jiném. Vysnívala jsem si sebe sama jako super úspěšnou manažerku čehokoliv, která v luxusních šatech a botách, za jaké by se nestyděla ani Sarah Jessica Parker, dobíhá letadlo, protože se zdržela na meetingu s někým ohromně důležitým.

A pak přišel zlom...

Situace se změnila a už jsem si uměla představit, jak kolem mě pobíhá nějaké to potomstvo. Chtěla jsem se stát tou ženou, která naservíruje rodině večeři o třech chodech, bude dokonale oděná i učesaná a na rtech jí bude pohrávat zářivý úsměv ve stylu stepfordských paniček.

Ve vzduchu ale stále visel jeden problém.

Ano, byla jsem ochotná v průběhu devíti měsíců několikanásobně zvětšit svůj objem, vstávat v noci, krmit, přebalovat a tak dále. Ale rozhodně jsem nebyla ochotná podstoupit ono známé „grapefruit prostorem pro malou mandarinku”. Čekala jsem tedy, až medicína vynalezne přijatelný způsob, jak dostat robě z mého těla, a byla přesvědčená, že dokud se tak nestane, nebudu se do rozšiřování rodiny pouštět.

A pak přišel druhý zlom…

Bylo to tady! Na ultrazvuku se objevilo malé cosi. Od lékaře jsem odcházela s nadšením, v šoku a oděvem od pasu dolů zcela naruby. Co se týkalo příchodu malého človíčka na svět, pořád se to zdálo dost daleko, a tak jsem si nedělala starosti. Až do osmého měsíce, kdy mi došlo, že to přijde. A brzy. Nezbývalo, než doufat, že se vědci už skutečně dají do poctivé práce a vymyslí porodní metodu, kterou si užijeme víc než rodinný výlet. Bylo léto, a tak jsem se mohla uklidňovat tím, že okurková sezóna přinese své plody.

Dny plynuly a po titulcích hlásajících „Zážitkové porody již od září 2014!” nebylo ani vidu ani slechu. Pochopila jsem, že mě čeká to, co jiné ženy. Bylo to mrzuté, ale ať už se později na porodním sále dělo cokoliv, stálo to za to.

A tak se ze mě jednoho říjnového dne stala máma. Bez bot od Manola Blahnika, bez večeří o třech chodech, mnohdy v domácím úboru a bez jakéhokoliv účesu. Ale s oním zářivým úsměvem! Aspoň většinou.

Sport? Ne, díky!

Těhotenství je období, kdy jsou na vás všichni hodní, nemusíte řešit ploché břicho do plavek, muž k vám s dojetím vzhlíží jako k bohyni plodnosti, která ho obdaruje dědicem/dědičkou, a když náhodou máte nějaký ten malý přehnaný výlev kladných či záporných emocí, každý si řekne „to je v pořádku, ona není hysterická, ale těhotná“. Když jsem měla za sebou pátý měsíc této výjimečné životní etapy, rozhodla jsem se, že je načase začít se trochu víc hýbat. Musím přiznat, že jsem měla jisté obavy, u pohybových aktivit totiž vypadám velice hloupě. A v tomhle směru jsem skutečně nezklamala.

Ve studiu jsem vešla do malého sálu, kde už na míčích sedělo asi patnáct žen. Všechny budoucí maminky. To jsem sice i já, ale moje tělo na to podle ohlasů druhých stále příliš nevypadá. No nevím... každopádně ve volnějším tílku mi přišlo, že si zbylé účastnice s krásně kulatými bříšky pomyslely „Co ta tady dělá? Asi ji jen bolí záda“. Takže hned na začátek depka z nedostatečného objemu, na což budu asi za pár týdnů s ironickým šklebem vzpomínat, až se sotva zvednu z gauče.

Prvních deset minut hopsání jsem si říkala, že je to docela fajn, jen pohled na zrcadlovou stěnu mě příliš netěšil. Po chvilce jsem však začala pochybovat o tom, že se to budoucímu potomkovi může líbit. Zvažovala jsem, jestli by nebylo od věci mu tam před příští lekcí poslat kynedryl.

Třikrát jsem se málem zřítila z míče. Kvůli laku na nehtech, jehož oprýskáním jsem si byla naprosto jistá, mi bylo stydno si sundávat ponožky, takže jsem se trochu klouzala. Zajímavé bylo, že ostatním se to evidentně nesmekalo v ponožkách i bez nich. Vykašlala jsem se na lak! Za dámu holt budu jindy, sundala jsem ponožky… a klouzalo se mi to stejně.

Paní, co předcvičovala, ukázala jakési posilování. Byla jsem přesvědčená, že tohle bych nezvládla ani v normálním stavu natož v jiném. Rudla jsem. Kolabovala. Nenáviděla tu ženskou, které se to mluvilo, když měla 40 kilo i s postelí a útroby jí neobýval malý tvor.

Po lekci jsme si měli pohladit bříško, abychom pochválili mimčo, že cvičilo s námi. No neumím si představit, že by to bylo jinak... navíc se mnou cvičily hlavně hormony.

„Přijdete příště?” zeptala se mě paní na recepci.

„Ano!” odpověděla jsem v záchvatu endorfinového koktejlu a bylo mi jasný, že mě tam už nikdy nikdo neuvidí.

25. týden - Měním se v obtloustlého lenochoda?

„Miláčku, ty jsi větší než ráno,“ spokojeně prohlásil muž, když včera přišel z práce. Byť v jeho slovech zněla pýcha ze společného díla, které již za tři měsíce přijde na svět, lehce mě znepokojil. Pravda, při zvedání z gauče nebo během otáčení se v posteli sem tam pohekávám, ale že bych už byla v té etapě, kdy si těhotná žena přijde jako obtloustlý lenochod?

Jisté skutečnosti všedních dní by tomu napovídaly...

Ráno

Dlouze se přemlouvám, abych vůbec vstala. Uvažuji o tom, zda pořekadlo „těhotenství není nemoc“ nejsou jen kecy bezdětných ženštin. Nakonec z té postele musím, protože drobek ve mě se rozhodl zabrat si co nejvíce místa, a tak jistou místnost navštěvuji zhruba stokrát denně... navíc s tím, že zachce-li se, už před pěti minutami bylo skoro pozdě. Sprinty přes celý byt, při nichž člověk připomíná splašeného hrocha, jsou proto na denním pořádku.

Pokud je úterý nebo čtvrtek, odebírám se do práce. Jednou jsme šli s mužem na vlak pěšky. Poté co viděl, že svižný pohyb po ránu ze mě činí funící lokomotivu, jezdíme zásadně autem.

Dopoledne a odpoledne

Je červenec, takže vedro, vedro, vedro... doma i v kanceláří... všude samé vedro. V obýváku sedím polonahá, kolegy toho raději ušetřím.

V záchvatu hnízdění jako vzorná hospodyňka ukuchtím nějakou tu večeři. Obvykle jedním z chodů je vývar nebo jiná polévka, protože na nich de facto přežívám už několik měsíců. Chutím neporučíš... a tak muž může jenom hádat, jestli jsem schválně uvařila jen půlku hrnce nebo jsem byla schopná tu druhou pohltit dřív, než přišel.

Večer

Ulehám na gauč a zpytuji svědomí, kolik jsem toho chtěla stihnout a opět jaksi nestihla. Na druhou stranu na dodělání rozháčkovaného medvídka mám ještě tři měsíce, odepsat na oněch dvacet e-mailů půjde i jindy... a vůbec zítra je taky den!

Noc

Snažím se usnout, čemuž ale brání vedle ležící vášnivý čtenář, který je zabraný do Příručky pro tatínky. Asi na dvacátou větu v řadě, která začíná slovy „Věděla jsi, že...“, „Představ si...“ nebo „To je zajímavý...“, už odpovídám jenom „Hmmm“. Každopádně jsem mu vděčná za to, že aspoň jeden z nás bude teoreticky připraven.

Na rozdíl od muže, který po dočtení napínavé kapitoly s názvem Jak přebalit novorozence spokojeně usne, mě čeká dobrodružství v podobě čtyř až šesti výletů na onu místnost, během nichž sem tam potkám ledničku lákající mě k sobě jako antická Siréna... potvora!

Šatníkové trápení v 7. měsíci

Být těhotná je sice krásná životní etapa, ale objevuje se při ní řada problematických situací. Jednou z nejhorších je ta, která by se dala nazvat „Nemám co na sebe”. Každý kousek oblečení, který vám třeba ještě před týdnem seděl, nebo jste se do něj alespoň po 10minutovém boji nasoukali, se poněkud sráží před očima. Věci nošené před těhotenstvím se vám vysmívají z ramínek a vy jen doufáte, že jednou opět nastane jejich chvíle.

Každopádně každé vystrčení nosu z domova znamená trápení se před otevřenou skříní. Jakmile u nás doma zazní „Jdu se oblíknout,” muž se odebere na gauč a mlčí, aby nevyvolal bouři větší, než jaká nutně musí nastat. Na svém poměrně bezpečném stanovišti se tváří jako by v místnosti vůbec nebyl, ba jako by se raději snad ani nenarodil. K této taktice se uchýlil po několika marných pokusech uchlácholit mě humorem i vážnou řečí o tom, jak mi to moc sluší. Neosvědčilo se ani jedno, a tak raději tiše doufá, že se přece jen obléknu dřív, než bude pozdě kamkoliv chodit.

Do ložnice odbíhám plná entuziasmu. Konečně mám příležitost se trochu víc vyparádit, ať každý vidí, jak mi ta tvorba nového života svědčí. Po první minutě ale zaznamenávám drobné potíže. Když už zkouším třetí triko, které po přetáhnutí přes břicho praská ve švech, načež vyšponování nevydrží a vylétne mi pod prsa, sem tam vzduchem prolétne jadrnější slůvko.

Po pěti minutách už vzduchem lítá oblečení i silně jadrná slova. Po sedmi je oděvy mláceno o zem. Skříň je vyhazováním složeného oblečení vyprázdněna a vhazováním zmuchlanin opět naplněna. Prohlašuji, že se na to můžu vykašlat a nikam nejdu.

Sedím na hromadě rozházených svršků a přemáhám pláč. Muž nahlédne jen škvírkou v pootevřených dveřích a chce se na něco zeptat, když však vidí scenérií doplněnou mým nenávistným pohledem, opět se vrací ke své taktice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy obyčejného mateřství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.