Opilcova křídla

DPH

BARBAR I UMĚLEC

JSOU NA TOM STEJNĚ.

OBA SI MOHOU DOVOLIT VŠE.

OPILCOVA KŘÍDLA ( 92 )

V pokoji pro dva bylo jich šest,

váleli se po podlaze

v popelu mezi flaškami a špačky

a ten v rohu snil svůj dávný sen – létání.

Sluneční zář soumrak střídal,

nic se nedělo – popelu

a prázdných lahví

přibývalo.

Jen ten v rohu cítil růst a blaho.

Byl to ten v rohu co našel cestu

mezi zvratky k oknu.

Fouknutím rozrazil okenice

a vyskočil

mezi květináče.

Podíval se na oblohu – a věděl.

Věděl, že přišel čas.

Věděl – že není nic,

co by nyní nedokázal

- a vyhoupl se z okna ven.

V tom na jeho zádech

- zatřepotala se křídla

- a on – letěl.

Zamířil k náměstí.

ALMUŽNA ( 99 )

Každou neděli žebráckou ulicí

prochází krásná sytá dívka

s úsměvem plným pochopení

a modrýma očima něžnosti

placená Armádou spásy.

Každou neděli v žebrácké ulici

vysoké podpatky,

co mají tak báječné nohy

a stehna a klín a ňadra;

která z chodníků ohmatávají stovky očí,

mající vypité hlavy

a hladová těla

a roztřesené ruce

z nichž údy vystřikují semeno

na roztrhané kalhoty......

překračují odpadky.

V NEDĚLI ( 92 )

Před kostelem v šátcích a dekách

v hloučcích a dávcích – krčí a bručí

a smrdí a slintaj a postávaj

starý kostelní svině.

Na rohu kostela v prachu sedí

a trávu dokuřuje školák, co odešel

z domova – hledat smysl a podstatu.

Z davu kostelních krys

chrčí srdceryvný chór

a lítostí pláčou schody moč.

Samo slunce paprskem roztavilo

chlad – školák začal se smát.

Kostelnice pláčou pospolu

spojuje je stejný symbol oddanosti

a modlí se a žehnají a litují

a nenáviděj

toho narkománka.

PODOBA KONEČNÁ ( 98 )

Ve smrti podoba konečná.

Nikdo již nepozná jeho tužby a cíle.

Prorokova dlouhá pouť.

Končí – či začíná jinde?

Ve smrti rakev zbytečná.

Nošená celý život.

Jako láhev od ginu nevratná.

Ztrácí svůj smysl.

Na prahu smrti si budem přát,

aby to nebyl sen.

A ke konečnému cíli – poznání,

zbýval krůček jen.

KOUZLO NOCI ( 03 )

Kouzlo noci,

krásné beze slov.

Nemluv!

Ať ho nezničíš.

BUFET ( 92 )

Nenávidím lidi v bufetu,

co se cpou chlebíčky

a zapíjejí je teplým pivem

- a vůbec jim to nevadí.

Impotenty diskutující o sexu.

Lidi co nežijí, ale přežívají.

Lidi šťastní v cizím neštěstí.

Nešťastlivce divící se ještě nešťastnějším.

A spoustu dalších.

Ale co s touhle sekundou,

která se stane v příští minutě

nenávratnou minulostí?

A tak sedím mezi nimi.

ŠŤASTNÝ DEN ( 98 )

Včera během snídaně mne bomba ukrytá

v rohlíku

roztrhala na kusy.

Všechno myslelo, že je navždy po mně.

Ale ten den vyšlo slunce bez averze a stalo se

neuvěřitelné.

Teplem jeho paprsků vyrostly v kuchyni květiny,

jejichž listy poskládaly všechny moje kousky

do původního obrazu

a vůně jejich květů mi vdechla nový život.

I taková maličkost dokáže člověku udělat radost.

ÚVAHA ( 98 )

Já se celý třepu!

Ovšem že ne!

Řekla mi má žena :

-„Ty jsi pouze hodně pil a bral spousty drog“.

„A proč moje ženo?“

-„Protože tvá duše je děravá.“

ČERNÁ DÍRA ( 92 )

Včera přišla Černá Díra.

-„Co chceš, Černá Díro?“

Neodpověděla!

Dnes tu byla zas Černá Díra.

Ptám se: “Vypadni!“

Zítra přijde zas Černá Díra.

Odpovím: “Co vlastně chceš?“

Nepřišla.

JÁ A EGON BONDY ( 98 )

Já čet knihu,

celá Egon Bondy.

Strašně se mi

líbila,

nebo vůbec

nelíbila.

Je dobré,

že člověk

má vždycky

dvě možnosti.

Avšak někdy

to tak dobré

zase není.

Špatné je,

když člověk

neví.

Ale, občas

je to tak lepší.

BRNO (02)

Odborník na psanou moudrost

a laik na prožitou hloupost

dali hlavy do hromady

a život byl pali.

Je to špica, když víš jak.

SAMOTA ( 02 )

Agresivní samota,

moje vlastní nahota,

vystupuje ze zrcadla

a všude stíny,

i ty, co sem nepatří.

Má tvář ješitnosti,

oděna do úzkosti,

jmenuje se strach.

Má žlutý zuby

a táhne jí z huby

podivnej pach.

Ješitnost a snění

maj poslání,

všude samý stíny,

je to k posrání.

Stařecké slintání.

Sám stojím v davu,

na krku mám hlavu

a v ní – vymeteno.

Zbytečné žgryndání.

Vzduch kolem tuší

moji vystrašenou duši.

Všichni tancujou

a já mám závrať.

ŠIK ( 92 )

Prokletí dřív, než zrození,

opatření vzděláním a vkusem,

trhající květiny ve stínu pomníků

a dávící se hnusem.

Stavící věčně hrady z písku,

odsuzující bezmocnost,

mající v sobě tunu citu

a moudrých rad

a ohleduplnosti

a bližnolásky

a spoustu dalších

pičovin.

KLID ( 92 )

Zestárlý umělec maluje svou krví vlastní duši.

Má svůj svět, bolavé nohy a místo v místní putyce.

Inspirace, která dávno vyprchala.

Marně štráchá ze záhybů paměti.

Stará, směšná osoba, živená vzpomínkami.

Kdysi uchvácen sám sebou a svými motivy,

jež zprvu nikdo nechápal

a které se posléze staly mottem celé generace,

ze štětců jiných umělců.

Umělců, co nyní mají peníze: „Procitne.“

Slabomyslná tvář podává mu účet.

Dvě piva, dva rumy.

Zaplatí a usměje se,

inspirace právě přichází.

Tma-n ( 92 )

Děda měl hlavu plnou červů,

matka byla kleptomanka.

On – zrozený napůl ze semene,

napůl z Božího manka.

Opustil okno bez mříží,

i kůži a nebe nad hlavou,

i duši a endorfiny.

Hledal ve stínu soumrak

a v soumraku tmu

a tmul a tmul – zmizel.

Koho nikdo neví.

V prvním patře Božího pekla

potkal talíř

plný zlata a Modrého z Nebe

a poznal v něm poďobaný ksicht

svýho strejdy.

Po ňadrech své sestry

jel raději výtahem.

PROMĚNA ( 98 )

Proměna, pokud nějaká může být,

hledáš v ní smysl, hledáš v ní cíl.

Vyhnané vzpomínky se navrací.

Není čas, není chuť, po cestě vpřed

vracet se zpět.

Chtěl bys jiný být, zda se to povede, netušíš.

Prosba zdá se hřích, našel sis, co neztratíš.

K víře a naději se obracíš.

Už víš, že ani laser není silnější,

než světlo tvé duše.

Nevěříš tomu, co všichni říkají.

Ta cifra zavádějící se zdá.

Každý se skládá ze všech ostatních,

nemáš právo volit mezi všemi.

I zlo se dobré může zdát,

zvlášť když si vděk zajistíš.

Kde končí alibismus a začíná dobrá vůle?

Marně se ptáš, odpověď znáš.

Nikdo neví.

OBRAZ ( 92 )

Obraz stínu mé tváře byl dokončen,

malíř odložil svou paletu a štětce,

pak se naposled podíval

na svůj obraz, na své dílo.

-Vykřikl a padl mrtev k zemi.

Také jsem se podíval

a pochopil.

Můj stín vždy tmavý a chladný a nevýrazný,

hrál všemi barvami světa,

obsáhl všechny spektra světla,

byl absolutně úplný.

- Malíř dal vše -

Jeho umění bylo sebevražedně dokonalé.

- A můj stín vrah –

M O Ž N Á ( 92 )

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Opilcova křídla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.