- N2 -

Sci-fi povídky

(Naškov 2)

© Monika May, Tomáš Jurák, 2017
Ilustrace Ondřej Bystrý, Tomáš Jurák

www.dobra-kniha.cz

sepsáno v letech 2006 - 2013

ISBN 978-80-88012-02-3 (EPUB)
ISBN 978-80-88012-03-0 (MOBI)

Mravenci

Patrik odložil špinavou košili na nízkou skříňku a otočil se k odchodu z prádelny, když jeho pozornost upoutal nepatrný pohyb na podlaze. Zadíval se pozorně a spatřil mravence, šinoucího se napříč místností.

„Sakra," vyklouzlo mu překvapeně. „No tak pojď, zachráníš ostatní." A zašlápl ho pantoflí. Byl přesvědčen, že první objevivší se mravenci jsou průzkumníci. Najdou-li vhodné území, přivedou za sebou celé stádo. Proto, ač by jinak ani kočku za uši nezatahal, tyto první hlídky ničil a chránil tím mnohořádově vyšší počet životů.

Přešel do koupelny a jal se čistit si zuby. Zakrátko vstoupila Ema a prošla do vedlejší místnosti podívat se, kolik prádla se nahromadilo a zdali už má smysl prát. Nadzvedla ze země hromadu se špinavým povlečením, aby ji potěžkala. Vzápětí přidušeně vypískla a pustila cíchy na zem.

„Fuj, to sem se lekla," vydechla úlevou. „Pod tím povlečením je strašná spousta mravenců!" houkla na Patrika přes dveře. „Aspoň deset. Můžeš prosííím…" špitla.

„Jistě, vyřídím to, malá." Interně si povzdychl, vyplivl pastu, otřel pusu a vykročil zašlapat další zvědy.

Ema zatím pozorně slídila po zemi po dalších návštěvnících.

„Tady je ještě jeden, leze pod skříňku," ukazovala.

„Potvory, to by chtělo je vystříkat, ať se tady nemnoží."

Jo, uděláš to? Ten postřik je tady v polici, ale už ho tam asi moc není."

„Jen co se umyjem, at to nečucháme. Dostanou za vyučenou, aby k nám už víc nelezli. Tady jim pšenka nepokvete. Tady vládne Biolit."

***

Patrik, ještě ne zcela probuzený, prošel kolem kuchyně a mířil do koupelny rozehnat zbytky spánku studenou vodou. Přes matné sklo ve dveřích prosvítalo světlo, ale bylo jaksi jiné. Nebo spíše kombinace stínů se lišila od obvyklé scény. Ospalý mozek však nebyl schopen kloudné úvahy a Patrik automaticky otevřel dveře.

Víc toho už v životě nestihl. Do obličeje mu prudce stříkla páchnoucí, nesmírně štiplavá pára, okamžitě vyvolávající nesnesitelné pálení očí. Plíce se mu sevřely a proměnily v ohnivé peklo. V příštích několika sekundách jeho tělo ochromily kruté křeče, trhající svaly a šlachy. Při pádu na zem si stačil všimnout obrovského mravence velikosti kozy, který v nestvůrných… končetinách… držel barevnou nádobku stříkající smrtící látku.

Tvor chvíli nehnutě pozoroval poslední zápas na zemi a pak prudce vrazil jednu ze zadních nohou do Patrikova břicha.

„To máš za to, že vraždíš naše maličké, ty parchante!" odtykadloval přes okno druhému obřímu mravenci.

Výtah

I.

Nenávidím ho! Pomyslela jsem si, když mi matka oznámila společnou dovolenou s jejím manželem. Je to takový ten typ mužského, co si léčí vlastní komplexy na ostatních. Potřebuje někoho vlastnit a ovládat. V tomhle případě je to moje matka. Nedokážu si ani představit, že bychom měli spolu trávit víc času, než je nezbytně nutné. Ale co se dá dělat. Musím to kvůli ní vydržet.

Měli jsme se sejít až v hotelu. Já cestovala s mojí sestrou a obě jsme se těšily, že budeme na pokoji samy. Bohužel naše zklamání bylo velké, když nám na recepci hotelu oznámili, že máme zamluvené velké společné apartmá pro celou rodinu.

Výtahem jsme vyjely až úplně nahoru. S cinknutím se otevřely dveře. Koberec na zemi byl červený s vysokým chlupem, vypadal přímo luxusně. Napadlo mě, proč jsme v tak drahém hotelu a kdo to vlastně všechno platí. Že by náš nevlastní tatíček? Tomu se mi nechtělo věřit. Prošly jsme chodbou, až jsme se dostaly ke dveřím. Zasunula jsem kartu a dveře cvakly.

Matka seděla v obrovském starožitném křesle a četla si časopis. Jakmile nás spatřila, vyskočila a výskla si jako malé dítě. Takovou měla radost, že nás vidí. Rychle přiběhla a obě nás objímala a líbala na tváře. Taky jsme ji rády viděly, protože to bylo setkání po delší době.

„Kde máš manžela?“ byla moje první otázka.

„Kde myslíš?“ zasmála se a pohodila hlavou směrem k balkonu, kde kouřil.

Koukla jsem na sestru a jemně kývla na znamení, že ho jdeme pozdravit.

Bylo krásně, slunce příjemně hřálo a já se s falešným úsměvem přivítala s otčímem. Pokaždé když ho vidím, vzpomenu si na dobu po jejich svatbě. Řekněme, že to nebyly zrovna hezké začátky a já jsem bohužel jako slon a nezapomínám. Matka je výstřední a svérázná. Taky má tendenci se chovat jako dítě. Ale proč si ji tedy bral? Z myšlenek mě vytrhla jeho otázka na naše cestování. Naštěstí sestra zareagovala velmi rychle.

„Až na to, že jsme se asi dvacet hodin nemyly a nespaly, to ujde. Proto mě nyní omluv, jdu si dát sprchu a zdřímnu si.“

A než jsem stačila něco říct, byla pryč.

„Půjdu se vybalit a pak také do sprchy.“ Nechtěla jsem s ním zůstat sama a už vůbec si povídat.

Z obýváku vedly asi čtvery dveře, a proto jsem se otočila na matku s dotazem na ty správné. Jen mě nasměrovala a dál zaujatě pročítala bulvár.

Každá ložnice měla svou koupelnu, takže když jsem přišla do pokoje, slyšela jsem téct sprchu. Napadlo mě, že si vybalím, než bude koupelna volná. Ale pak mě přepadla únava a já si lehla. A to jsem neměla dělat. Probudila jsem se druhý den.

„Proč jsi mě nevzbudila?!“ vyhrkla jsem na sestru

„Spala jsi jako špalek, zkoušela jsem to.“

„To je jedno, jdu si dát sprchu.“ Byla jsem dost rozmrzelá, protože v oblečení se dobře nespí.

„Pohni kostrou, jde se nakupovat!“ volala za mnou. Janelle se totiž nemohla dočkat nákupů.

Když jsem přišla do obyváku, což byla i naše jídelna s velkým stolem, všichni už dojídali. Janelle mi do jedné ruky vrazila namazanou housku a do druhé hrnek s čajem.

„Tak šup šup, ať už můžeme jít.“

„A kde je náš milovaný bratříček?“ nedalo mi to se nezeptat, když jsme ho neviděla u stolu.

„Přijede odpoledne,“ odpověděla mi matka.

Jak jinak, to byl celý on, nikdy nikam nepřišel včas. Jestli teda dorazí! Nebylo by to poprvé!

Nákupy se vydařily. Všechny jsme byly spokojené. Až na to, že Pepek (jeho jméno je Joseph, ale já si ho pojmenovala po svém) byl celou dobu s námi. Vždycky postával před obchodem a čekal, kouřil jednu cigaretu za druhou a hrál si s mobilem.

Když jsme už byli před hotelem, přišla mi na mysl spásná myšlenka, jak se ho na chvíli zbavit.

„Joseph, mohl bys nám odnést věci do pokoje? Ještě bych si chtěla s holkami zajít do támhle té kavárny.“ A ukázala jsem na protější stranu. Na tohle mi nemohl už nic říct a jen kývl hlavou. Zaradovala jsem se a vlastně i holky.

Když jsme přišly dovnitř, kavárna působila starobyle, ale přitom velmi útulně. Dala jsem si karamelové kapučíno a jednu velkou sušenku. Matka a Janelle si daly espreso a čokoládový dortík.

„Konečně jsme se ho zbavily, co?“ neodpustila jsem si poznámku, ale snažila jsem se to říct vesele.

„Cože tě furt a všude pronásleduje? Nenechá nás ani samotné nakupovat!“ přidala si Janelle.

„No jo, chce být pořád se mnou!“ vesele odpověděla mamka.

Asi to fakt nevidí. Ale je to jejich život. Co já s tím?

Po asi hodině jsme se rozhodly jít do hotelu udělat si módní přehlídku nakoupených svršků.

Když jsme procházely kolem recepce, stáli tam dva muži v černých oblecích. Nevypadali, jako by sem patřili. Přišli mi divní. Ještě ve výtahu jsem měla z nich divný pocit. Najednou se ozvalo zvláštní zarachocení, pak rána jako z děla. Výtah se nějak napůl utrhl. Nebo mi to tak aspoň přišlo. Protože celá kabina byla nahnutá na stranu do takové míry, že jsme se všechny svalily na podlahu a nastal zmatek. Světlo blikalo a Janelle křičela nějak „áááááááuuuuu, né, co to je? Co se to děje?!“. Matka zase něco jako „jážšimarjá, co se to děje, au, ne, to je moje noha, moje ruká!“ A výtah se tak nějak zvláštně pohupoval, jako by byl v prostoru. Jelikož jsem ležela nahoře, měla jsem volné pole působení. Takže jsem se vymrštila nad holky a snažila se otevřít dveře výtahu. Podařilo se, zřejmě povolil nějaký zámek a výtah se přestal houpat, protože to šlo velmi snadno a viděla jsem, že jsem v mezipatře, naštěstí větší částí výtahu v patře. Takže jsem dosáhla na dveře vedoucí na chodbu našeho patra. Hned jsem je ze všech sil tlačila od sebe, ale tyhle už otevřít nešly. Mezitím se ty dvě už sebraly na nohy a jen vřískaly: „Pomóc, zachraňte nás někdo!“ Janelle se snažila zvonit na zvonek, ale nefungoval. Zase se ozvalo nějaké rachocení.

„Ten výtah spadne, utrhne se celý a umřeme tady!“ matka propukla v pláč. To mně rvalo uši. Hysterka jedna, pomyslela jsem si. Adrenalin se mi nahrnul až do mozku a vše se kolem mě zpomalilo a ztichlo. Jako bych teď měla víc času nás odtam dostat. Nadechla jsem se a s výdechem zabrala vší silou – a dveře najednou povolily!

„Mami, honem pojď a vylez ven. Janelle, pomoz mi ji nadzvednout!“ zařvala jsem na obě. Ale zabralo to, hned se obě zvedly a snažily se plnit mé rozkazy. Když byly obě bezpečně na chodbě, vyšplhala jsem za nimi i já. To byla ale úleva, když jsem je viděla obě celé, byť uřícené.

„Jak to, že nás Pepek neslyšel?“ vztekle jsem vstala a běžela ke dveřím, bylo to asi pět metrů. Buším na dveře a nic. Tu ke mně přišla Janelle a podala mi kartu od apartmá. Vběhla jsem dovnitř a zařvala: „Kde jste kdo!“

Vtom vyběhl z ložnice bratr.

„Co tu tak řveš, co se děje?“

„Tys nás neslyšel? Právě se s námi utrhl výtah! Málem jsme umřely!“

„Byl jsem ve sprše a Joseph je na balkoně.“

Vtom už stál u nás a koukal vyděšenýma očima. A do toho se ozve Janelle: „Né, já v tom výtahu nechala kabelku!“

Naprosto automaticky jsem se otočila a šla pro ni. Nepřišlo mi to ani trochu divné, vrátit se do výtahu, který mohl každou chvíli spadnout. Zase jako by se vše kolem mě tak zpomalilo, téměř zastavilo, až jsem měla pocit, že je to sen. V dáli jsem slyšela kroky, které se rychle blížily. Když jsem se z chodby ohlédla do apartmá, dveře byly pootevřeny a uvnitř jako by se zastavil čas a nikdo se nepohnul. Já se přesto pohybovala směrem k výtahu a ty kroky, co jsem slyšela, byly už téměř u mě! Nevím proč, ale cítila jsem takový strach, že jsem se rozběhla a skočila do napůl urvaného výtahu, který se mou vahou lehce rozhoupal. Ty kroky byly už téměř u výtahu. Rychle jsem vyskočila na obě nohy a snažila se dveře do chodby zatáhnout. Tentokrát to šlo lépe, než je otevřít. S velkou úlevou jsem klesla na zem a čekala, co se bude dít dál. Dech jsem měla zrychlený a tep tak dvě stě. Mezitím se výtah uklidnil a přestal se houpat. Kroky zmizely. Neslyšela jsem už nic. V rohu se válela sestřina kabelka. Prodloužila jsem popruh a hodila si ji přes hlavu na záda, abych měla volné ruce. Opět jsem se pokoušela výtah otevřít. Ale teď už to nešlo. „Zatraceně, že by se ten zámek nějak zaseknul?“ pomyslela jsem si. Koukla jsem nad hlavu a uviděla poklop. Přemýšlela jsem, jak to asi otevřu, je to na mě dost vysoko. Po stranách výtahu byla madla, takže se mi podařilo se dostat až k poklopu. Ten šel otevřít poměrně snadno, jen jsem se ho dotkla, otevřel se. Naštěstí. Takže jsem se chytla oběma rukama za okraje vzniklého otvoru a vymrštila se nahoru. Byla tam obrovská tma! Srdce se mi opět rozbušilo. Když oči trochu přivykly, byla jsem schopna rozeznat, že kolem mě nic není. Stála jsem na výtahu, který visel na laně uprostřed ničeho, jež vedlo odnikud! Nevěřícně jsem si to celé podrobně prohlížela, koukala dolů a pak zase nahoru, ale na nic jsem nepřišla.

Měla jsem pocit, že to musí být špatný sen a že se z něj musím brzy probudit! Vtom jsem si uvědomila, že mám Janellinu kabelku a že by v ní měl být mobil. Spěšně jsem ji otevřela a prohlížela obsah. Blok na psaní, tužka, klíče, peněženka, zrcátko, MOBIL! Paráda, teď musím jen vytočit správné číslo. Ale ne, není tu signál. Mobil je mi k ničemu. Podívala jsem se opět vzhůru a tentokrát jsem měla pocit, že něco tam nahoře vidím, že tam něco je! Koukla jsem na lano a jen si pro sebe kývla: „Tak jo, budu šplhat.“ A dala se do pohybu.

Po asi deseti metrech mi začaly docházet síly. Ale měla jsem pocit, že něco vidím, že se něco hnulo nahoře přímo nade mnou, a to mi přidalo adrenalin do krve a já byla schopna pokračovat. Opravdu nevím, kde se ve mně vzala taková síla, najednou jsem byla nahoře. Na něčem, co mi připomínalo naviják, velice zvláštní a zastaralý. Jak tohle mohlo fungovat? I když tohle není moc normální výtahová šachta.

Když jsem vylezla nad ten naviják, byla tam lávka, po které jsem se dostala k onomu světlu, co mě vlastně přitáhlo. Střešním poklopem, který byl lehce nadzvednutý, jsem se protáhla nahoru a najednou jsem se ocitla v nějakém obchodě s látkami. Vypadal dost orientálně, okna byla vitrážová, barevná a v celé místnosti se linul kouř z vodní dýmky, byl cítit kokos. Přímo přede mnou byla na zemi položena vodní dýmka s čerstvě zapáleným uhlíkem. Nikdo tam nebyl, ale měla jsem pocit, že něco slyším seshora.

Vyšla jsem tedy po schodech do prvního patra. Nalevo byla jedna místnost, vypadala jako ložnice, a tak jsem vstoupila, ale byl tam dvouploténkový vařič, na kterém se zrovna vařila polévka. Snažila jsem se najít něco, co by mi pomohlo určit, kde jsem, ale bez úspěchu. Nic jsem zde nepoznávala. Nic neznala. Proč jsem se objevila zrovna tady?

A najednou jsem uslyšela nějaký pohyb. Nepatrný zvuk, který nedokážu identifikovat. Vyběhla jsem z pokoje ke schodům a zarazila se, protože přímo naproti mně stál muž s knírem arabského vzhledu. Ale vůbec na mě nekoukal. Spíš jakoby ztuhle stál v pohybu. On mě snad nevidí. Zase se mi zrychlil dech. Utíkala jsem ze schodů, co mi nohy stačily. Zastavila jsem se u poklopu, kterým jsem přišla na toto místo. Z nějakého důvodu jsem se pod něj podívala. Výtahová šachta zmizela. Byl tam jen nějaký suterén! Mrskla jsem poklopem a šla ke dveřím, které jsme pokládala za východ z tohohle obchodu. Když jsem chytla za kliku, všimla jsem si přes sklo divných útvarů, připomínajících sochy. Po otevření dveří jsem uviděla rušnou ulici, kde se zastavil čas. Lidé stáli jako sochy, jako ten muž s knírkem. Vyděšeně jsem vyběhla na ulici a utíkala tak rychle, že mi začalo v uších bubnovat. Stále v běhu jsem přemýšlela: „To není možné! To není možné! Co se to děje se všemi lidmi! Bože můj, kde to jsem!“

Ve stejném okamžiku jsem uviděla loď. A další a další a další lodě. Doběhla jsem do přístavu, ohlédla se a došlo mi, že jsem byla na nějaké ulici plné obchodů a že jsem někde, kde mají moře a lidé tu vypadají arabsky. Pak, o kus dál, byla nějaká tabule s reklamou. Jelikož to bylo psáno jazykem pro mě cizím, nerozuměla jsem tomu. Ale pod tím bylo napsáno latinkou Istanbul.

„Jak jsem se proboha mohla objevit na druhé straně zeměkoule?!“ Stále jsem byla v pohybu, tedy v běhu a zarazilo mě, že nejsem unavená. Že můj dech stíhá a plíce taky. Bylo to zvláštní, ale jako bych měla spousty sil. Doběhla jsem k nějakému oblouku, připomínajícímu torzo mostu. Pod tímto mostem byly dveře. Intuitivně jsem šla rovnou k nim a zatáhla za kliku. Ta pod vahou mé ruky povolila. Vstoupila jsem dovnitř, zavřela za sebou a opřela se o ně. Cítila jsem úlevu a vzpomněla si na mobil. Spěšně jsem ho vytáhla.

„Sláva, mám signál,“ a už jsem vytáčela mé telefonní číslo. Svůj mobilní telefon jsem nechala na jídelním stole v apartmá. Když volací tón zazněl potřetí, konečně to někdo zvedl.

„Haló? Adele?“

„Nazdar, Janelle, nebudeš mi to věřit, ale jsem v Istanbulu!“

„Co to plácáš? Teď se za tebou zavřely dveře! Jsi v tom výtahu? Proč sem nepřijdeš a voláš?!“

„Vždyť říkám, že jsem se nějak ocitla na opačné straně zeměkoule a dějou se tu strašně divný věci!“

„Cos pila? Dyť ti říkám, žes právě odešla, jak by ses mohla octnout někde jinde?“

„Ale já sem pryč už hodiny! To mě nepostrádáte?“

„Nedělej si blbé fóry a okamžitě se vrať s mým telefonem a mou kabelkou!“

„Tak se běž podívat k výtahu a uvidíš, že tam nejsem!“

„OK, ty jsi tak vtipná, ale dobře, zahraju si tvou hru. Už jdúúú!“ řekla pobaveně a slyšela jsem kroky, otevření dveří, každý zvuk a i její dech. Pak další dva dechy. Někdo byl s ní na chodbě.

„Pánové, co se tu děje?“

„Nějaký problém s výtahem, ale už za chvíli pojede. Máme tam své lidi.“

Jen to dořekl, ucítila jsem stejné nutkání utíkat jako předtím po chodbě před těmi hrozivými kroky. Byla jsem si téměř jistá, že kroky patřily těmto dvěma mužům.

„Janelle! Janelle! Okamžitě se vrať do pokoje!“ horlivě jsem křičela do telefonu.

„Adele, ten výtah za chvíli pojede, kde jsi?“

„Janelle, okamžitě se vrať do pokoje a zamkni se!“ Byla jsem strachy bez sebe! Naštěstí hned poslechla a já slyšela bouchnout dveře a cvaknout zámek.

„Adele, co se to děje? Proč?“

„Ti dva určitě nebyli dělníci, co opravují výtahy, že?“

„Ano, máš asi pravdu, byli zvláštní. Oba v černém obleku. A je to divné, že stáli oba u zavřených dveří výtahu, jako by hlídkovali! Kde jsi?“

„Už jsem ti to řekla několikrát. Jsem v Istanbulu!“

„Co je to za vál? Jak ses tam dostala?“

Vypověděla jsem vše, až do této chvíle.

„Hlavně nevyplaš naše. Řekni, že jsem šla na procházku a že přijdu večer.“

„No, máti bude vyvádět, dyť ji znáš. Ale dobře, něco jí nakecám. Hlavně se co nejdřív vrať. Musí to jít i nějak zpět, ne? I když já tomu nemůžu uvěřit. Jestli si ze mě fakt neděláš šprťouchlata?!“

„Díky, ségra. Jdu hledat způsob, jak se vrátit!“

Když jsem zavěsila, měla jsem pocit, že to fakt musel být sen, a s velkou nadějí jsem opět otočila klikou.

Venku se to hemžilo lidmi, nikdo si mě ani nevšiml. Vydala jsem se směrem do centra. Musela jsem se zorientovat a uvažovat racionálně. Takže to znamenalo najít nádraží, letiště, prostě se musím dostat zpět!

Najednou se přede mnou otevřelo náměstí, nebo spíš tržiště, blešák. Spousty stánků s různými cetkami, ovocem a zeleninou. Všude byli prodávající muži. Pár žen jsem sice potkala, ale ty byly zahaleny od hlavy k patě. No vlastně nic zvláštního, protože to bylo Turecko. Ale u jednoho stánku seděla starší žena a to mě právě zarazilo. Já se tedy zastavila a zírala na ni. Něco mi říkala, ale já jí nerozuměla. Prodávala různé amulety a přívěsky se symboly. Jeden mi podala a já ho vzala do rukou. Byl celý modrý a uprostřed měl černou tečku. Začala jsem vytahovat sestřinu peněženku, kde byly nějaké dolary; věřím, že s nimi můžu zaplatit. Ale žena mi gestem dala najevo, že peníze ode mě nevezme, a v podstatě mě posílala pryč, když vtom se vedle mě objevila žena v burce a velice slabým hlasem mi řekla: „Follow me.“ Prodávající ženě jsem poděkovala a následovala tuhle tajemnou ženu. Opět nevím jak, ale cítila jsem, že jí můžu věřit. Vedla mě dost tmavou a úzkou uličkou, ze které šel strach, ale tato žena ho určitě neměla. Dovedla mě do svého domu. Když se za mnou zaklaply dveře, burku odložila. Najednou přede mnou stála krásná žena s dlouhými rezatými, až zlatými vlasy. Nevypadala jako typická arabská žena. A spustila na mě anglicky.

„Jsem Yasmin. Ten amulet, co jsi právě dostala, je Alláhovo oko, které má ochranitelskou moc. El Hakima je velmi moudrá stará žena, která leccos pozná. Máš velmi narušenou auru, jsi tím zranitelná. A já mám zase silné nutkání ti pomoci.“

„Takže ty nevíš, kdo jsem? Nevíš, jak jsem se zde octla? Ale mám narušenou auru, a proto sis mě pozvala do domu?“

„Ano. Povíš mi, co se ti stalo?“ Má přímo sametový ochranitelský hlas.

„Jsem Adele a vůbec nemám ponětí, jak jsem se dostala z Ameriky do Turecka. Byla jsem ve výtahu, a najednou jsem tu. A taky vím, že mě sledovali nějací muži a já se jich hrozně bála, ale vlastně jsem je neviděla. Sem za mnou nešli.“ A vypověděla jsem jí celý příběh, jak se to celé událo.

„Zajímavé,“ pokyvovala hlavou.

„Teď si myslíš, že jsem blázen, a lituješ, že jsi mě pustila do domu, co?“

„Ale vůbec ne! Máme legendy o lidech, jako jsi ty. Pojď se mnou.“

A vedla mě halou do nějakého salonku. Tam zatáhla za svícen a otevřely se tajné dveře. Jako z nějaké pohádky. Když jsem jimi prošla, vstoupila jsem do obrovského prostoru. Všude byly knihy až po strop. Tajná knihovna. Ale proč takhle ukrytá? Co se tu asi skrývá za knihy? přemýšlela jsem si v tichosti.

Najednou se ozvalo lehké bouchnutí knihy o stůl. Yasmin přinesla celý stoh knih a hned tu první otevřela a začala číst: „Dějiny východních zemí a jiné mýty.“ A knihu mi podala. Ale já jen zírala na klikyháky, kterým jsem nerozuměla.

„Promiň, ale nemáš tu něco anglicky? Já neumím arabsky.“

„Jistě, promiň, to mi vůbec nedošlo.“ A podala mi jinou, daleko novější knihu. Na přední straně stálo: History of the eastern countries. Když jsem knihu otevřela a začala číst, úplně mě to ohromilo a po celém těle jsem cítila jemné chvění. Psali tam o lidech, kteří dokáží cestovat skrz Zemi. A tito lidé se nazývají go through the land people – GOTTL people.

A já jsem jednou z nich.

II.

„Janelle, kde ta Adele vězí? Přece jsme si měly udělat módní přehlídku!“

„Mami, volal ji Frazer, že právě přijel do New Yorku. Tak běžela za ním. Víš, že má pro něj slabost. A vsadím se, že do večera nebo do zítra se tu neobjeví.“

„No to snad ne! Tak já si po roce vybojuju rodinnou dovolenou a ona si milostivě zmizí s nějakým oným?!“

„Ale no tak, snad by ses na ni nezlobila. Po tom všem, co si prožila! Je vůbec zázrak, že chce randit.“

„Asi máš pravdu, tak si aspoň my ty hadříky ozkoušíme, ne?“

„Jasně!“ usmála se Janelle.

„Rafe, pojď nám dělat porotce. A ještě jsi ani neříkal, jaká byla cesta?“ volala z obyváku matka na bratra, který se v tom okamžiku před ní objevil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy N2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.