David Gruber

NIKDY SE NEVZDÁVEJ!

Obsah

Úvod k elektronickému vydání této knihy 2014

Ing. Vavřinec Fójcik

Ing. Radim Jančura

Markéta Jánská

Marek Jurczek

Ing. Pavel Jonczy

Ing. Ivo Karásek

Ing. Mike Klan, Ph.D.

Doc. MUDr. Pavel Komínek, Ph.D.

Prof. RNDr. Ivan Kupka, Ph.D.

Ing. Zdeněk Maláník, DCv.

Ing. Zdeněk Mikulanda

Dagmar Misařová

Lenka Radiměřská (za svobodna Parajová)

Ing. Vladimír Saifr

Ing. Jiří Šrankota

Drahomír Strnadel

Ing. Petr Sýkora

JUDr. Petr Toman

Ivo Tubl

Dovětek Davida Grubera:

Fotopříloha

Ing. Vavřinec FÓJCIK

Ing. Radim JANČURA

Ing. Pavel JONCZY a Marek JURCZEK

Ing. Mike KLAN, Ph.D.

MUDr. Pavel KOMÍNEK

Ing. Zdeněk MALÁNÍK, DCv.

Dagmar MISAŘOVÁ

Ing. Vladimír SAIFR

Ing. Jiří ŠRANKOTA

Drahomír STRNADEL

Ing. Petr SÝKORA

JUDr. Petr Toman

Ivo TUBL

Úvod k elektronickému vydání této knihy 2014

Tato publikace vyšla v klasické papírové podobě již před rokem 2010. A jako všechny dosavadní knihy „grubrovky“, vyprodal se celý náklad.

Její role v nabídce aktuálních publikací Davida Grubera, která je vždy pečlivě připravena na stolku v učební místnosti každého kurzu a přivezena pro účastníky „až pod nos“, byla zřejmá:

„Je milé a sympatické, že se učíte od Davida, ale učte se též od těch, kteří prokazatelně Něco dokázali v různých oborech. Něco poctivého a přitom významného, úspěšného. Čtěte si, jaké měli tito praktici hlavní zásady komunikování s lidmi. Kde byla jejich životní dráha obtížná, kde dostávali od života facky a jak se s nimi vyrovnali. Hltejte, co doporučují právě vám, kteří chcete něco dokázat. Máte vše z první ruky, s nejčistším svědomím, že informace je platná a poctivá.“

Společným jmenovatelem zpovídaných osobností je to, že jsou žáky, čtenáři, přáteli Davida Grubera, vyznávají s ním stejné nebo velmi podobné hodnoty.

O informace z knihy je stále zájem. Už proto, že zpovídané osobnosti nabízejí čtenářům nadstandardní přízeň, když se na ně obrátí se slušnou prosbou o radu či pomoc coby čtenáři této knihy. Když je tedy s osobnostmi bude spojovat fakt čtenářství knih grubrovek.

S žádnou ze svých více než padesáti knih neměl David Gruber tolik organizační práce jako s touto. Dělat takovou knihu poctivě znamená uzavřít s každou osobností autorskou smlouvu, pohlídat si práva na šíření fotografií a řadu dalších úkonů. Kdo zkusil například coby novinář dotáhnout do úspěšného konce třeba rozhovor s jednou osobností, včetně fotek, autorizace textu aj., ten si dovede představit, co to znamená v devatenáctinásobném opakování.

Co tedy dělat, když je klasická kniha vyprodaná a je o ni stále zájem?

Buď ji tedy tisknout znovu, což znamená přílišné náklady, anebo ji vydat v elektronické podobě, která umožňuje rychlou a cenově výhodnou přístupnost pro každého, kdo to se svým životem a kariérou myslí vážně.

V řadě kurzů osobního rozvoje Davidovi žáci s knihou pracovali. Malé skupinky si vždy vybraly nějakou osobnost, nastudovaly rychlostudijními metodami to podstatné z jejich interview a seznamovali s tím ostatní účastníky kurzů. Diskutovalo se. V učebně vždy padala slova uznání protagonistům této knihy, možnost učit se takto od nich, diskutovat, srovnávat, hledat pro sebe co nejlepší inspiraci – to bylo vždy po kurzech vysoce hodnoceno.

Od vydání papírové knihy už nějaký as uběhl. Aktualizovat rozhovory tím, co se v životech osobností událo za posledních pár desítek měsíců, by stálo příliš mnoho času a energie. Změny zde jistě jsou, ale většina odpovědí zpovídaných osobností je nadčasová. Proto jsme zde v elektronické podobě ponechali původní verzi.

Největší změnou je bohužel fakt, že ing. Jiří Šrankota už mezi námi není – podlehl těžké nemoci. Jiní jsou naopak ještě slavnější a známější, než byli v době vydání papírové knihy (například Radim Jančura se svými vlaky Regiojet, Petr Sýkora se svou nadací Dobrý anděl aj.)

Čtěte tedy a inspirujte se - máte to doopravdy z první ruky. First hand experience.

redakce

Ing. Vavřinec Fójcik

Inženýr ekonomiky železniční dopravy, politik, sportovec

Narozen 29.11.1959 ve Frýdku-Místku, dětství prožil v Třanovicích, absolvent polskojazyčné ZDŠ, SPŠ železniční v Šumperku a VŠDS v Žilině, kde promoval 7.7.1982 - diplomová práce na téma "Prognóza a pásmo spolehlivosti časové řady pobytu místního vozu v žel. stanici".

1982 - 90 zaměstnanec ČSD ve funkcích výpravčí, vlakový dispečer, samostatný inženýr železniční dopravy a náměstek náčelníka železniční stanice.

1990 - 96 starosta obce Těrlicko

1996 - 98 poslanec Parlamentu ČR za ODS, místopředseda petičního výboru

1998 - 2006 zaměstnanec ČD a.s., náměstek přednosty stanice a od roku 2000 přednosta žel. stanice Vratimov.

Od roku 1985 ženatý - manželka Danuta - zdravotník a pedagog, syn Tadeusz - student Ostravské univerzity, závodí v běhu na lyžích, dcera Natalia - studentka polského gymnázia v Českém Těšíně, výtvarnice, spoluorganizátorka křesťanských mládežnických kempů.

V mládí fotbalista a tenista - vítěz turnaje neregistrovaných tenistů železničářů Moravy a Slezska v r. 1985, později běžec na lyžích - držitel titulu Worldloppet Master, absolvoval i Vasův běh ve Švédsku v r. 1999 a běžec atlet - v roce 2004 běžel pražský maratón za 3:14:24 hod. Účastník veteránských ME a MS v lehké atletice.

Kontakt : waft@email.cz

Životní motto:

"Poznej, kým jsi, a staň se jím."

K tomuto cíli mě inspirovalo setkání s jednou mimořádně vyspělou osobností a
inspirativním člověkem. Byl to člověk s neobyčejnou vůli a sebedisciplínou. Pomáhá mi to překonat kritické období středního věku. Období, které můj syn nazval syndromem ztraceného mládí a opuštěného hnízda. Období kdy muž po čtyřicítce vidí, jak plodný je už strom, který v mládí zasadil, jak prázdný je dům, který postavil, a jak málo jej už potřebuje dospělý syn.

Děkuji milované ženě Danutě za to, že to vše chápe a že mi pomáhá znovu nalézt mé životní poslání.

Co obdivuji?

Obdivuji Izrael a Jeruzalém.

To, co jsem tam viděl, nemá na zeměkouli obdoby. Ta směs kultur, vyznání, národů a životních stylů zkoncentrovaná na tak malém prostoru je neuvěřitelná. A každý zde má své nezadatelné historické právo. Obdivuji lidi, kteří tam žijí a věří v možné mírové soužití.

Obtížné životní situace? A jak se s nimi vyrovnat?

Co tě nezabije, to tě posílí.

Možná právě díky tomuto rčení se mi zdá, že jsem se dosud neocitnul v nezvládnutelné situaci. Obtížné situace mi pomáhala řešit víra v Boha a manželka.

Z toho plyne ponaučení : Věř a modli se! Jednu moji oblíbenou modlitbičku zde přikládám:

DÁVÁM TI RUKU

Dávám ti ruku, Otče můj.

Ty pevně mne uchop za ni

a proveď úskalím....

Nemohu jít životem

jen rozkvetlou

slunnou strání.

Teď bouře mě potkala,

já vím.....

Dávám ti ruku, Otče můj,

bez tvojí nemohu dál -

a tolik se cítím sám....

Však dej, ať věřím,

žes mi cestu prošlapal,

ať nejdu do neznáma...

Největší radost v životě?

Největší je moje radost násobená radostí jiných.

Největší radost jsem měl, když jsem viděl šťastnou manželku po mém návratu z „dalekých cest“, radoval jsem se i z toho, že jsem se dokázal vrátit.

Největší lidská šlechetnost?

Největší lidská šlechetnost je věrnost.

Věrnost až za hrob. A to nejen věrnost manželská, ale i věrnost svým zásadám a ideálům. Věrohodnost samého pro sebe, ale i pro své okolí.

Co je nejdůležitější pro rozvoj osobnosti?

Zůstat sám sebou.

Pro rozvoj osobnosti je důležité nepřejímat pasivně cizí názory a postoje. Je třeba pořád přemýšlet, konfrontovat vše se svými zkušenostmi, zásadami a znalostmi. Každý jsme originál a máme i jedinečný dar. Je důležité objevit svůj talent rozvíjet jej a využít.

Důležité komunikační dovednosti?

Umět upřímně pochválit.

Upřímného chválení a uznání není na světě nikdy dost. Pochválením podřízeného si jej navíc zavazujete k tomu, že vás nebude chtít zklamat. Je důležité umět v druhých lidech objevovat kladné stránky, a to i v případech, kdy se to zdá na první pohled obtížné.

Doporučení mladým lidem?

Nevzdávejte se svých snů.

Nic není nemožné - a když tak OPRAVDU budete něco chtít dokázat, celý vesmír se spojí a pomůže Vám. Tak to říká Alchymista v knížce Paula Coelha a autor také říká, že dosažení cíle není vždy zaručeno, ale už jenom ta cesta za splněním snů stojí za to. Cestujte, poznávejte nové lidi, jejich kultury, učte se jejich jazykům. Na své cesty si sami vydělejte, ať víte, jaká je hodnota práce a vydělaných peněz.

Čeho lituji?

Lituji jen toho, co jsem neudělal.

Nemá cenu litovat toho, co jsem udělal. I to, co se mi nepovedlo, mi totiž přineslo určitou zkušenost, kterou mohu využít.

Co jsem ochoten udělat pro spoluautora nebo slušného čtenáře této knížky, když mě navštíví?

Rád vás vyslechnu, přátelé.

Vaše potíže, potřeby a zkušenosti mohou být totiž ponaučením či inspirací i pro mě. Rád vám pak řeknu svůj názor i to, jak bych asi postupoval v dané situaci já. Netroufám si to však nazvat radou. Spíš výměnou zkušenosti.

Čeho si cením z toho, co jsem dokázal?

Všeho, co se mi povedlo, a měli z toho užitek i jiní.

Cením si toho, že jsem si našel skvělou manželku, že jsem postavil dům a vychoval děti. Cením si také toho, že jsem jako starosta dokázal řídit naší obec k prosperitě a že jsem dokázal stmelit kolektiv lidí, kteří mi v tom pomáhali.

Zásady, které k tomu vedly:

- dělal jsem to rád a s nadšením,

- často jsem se usmíval na své spolupracovníky a partnery,

- svým spolupracovníkům jsem nechával volné ruce pro uplatnění jejich tvůrčích nápadů,

- dokázal jsem uznat, že jejich nápady a návrhy jsou lepší pokud mě o tom přesvědčili; a prosazoval jsem je pak,

- nebál jsem se obklopit lidmi moudřejšími, vzdělanějšími a schopnějšími než jsem já,

Ti chytřejší jsou dnes moji konkurenti :-). Proto dnes dávám přednost raději těm moudrým....

Moje vlastní tvorba?

Mám občas básnické sklony.

Napsal jsem už několik říkánek a rýmovaček, netroufám si to však nazvat básněmi. Píši je jak ve své rodné polštině, tak i v češtině. Ještě váhám, zda se hodí i jinam než jen do mého šuplíku….

Moje přání a sny?

Zažít pocity Kateřiny Neumannové v cíli vítězného olympijského závodu.

Dožít se pocitu, že sen, který mě stál tolik dlouholetého úsilí a námahy se splnil v okamžiku, kdy už se to zdálo být nereálné. A ještě mít tu možnost prožívat ten okamžik s osobou nejdražší. Kdo by si to nepřál.

Děkuji za rozhovor.

Ing. Radim Jančura

Investice do vzdělání – banka, která nikdy nezkrachuje!

Král au-pair pobytů, jazykového studia v zahraničí, autobusové dopravy, letenek aj.

Narozen 1972 v Ostravě. Vystudoval průmyslovku ve Frenštátě pod Radhoštěm a Elektrotechnickou fakultu VUT Brno. Již ve třetím ročníku vysoké školy, při cestě do Anglie, začal uvažovat, že by mohl pobyty českých au-pair aktivně organizovat, že by to mohl být slušný byznys. V roce 1996 vznikla jeho firma Student Agency. O rok později přidala k programu au-pair i jazykové studijní pobyty v zahraničí. Postupně přibývaly pracovní pobyty, autobusová doprava mezinárodní i vnitrostátní, prodej letenek. Na jaře 2006 získal Radim Jančura prestižní titul Podnikatel roku.

Další výčet úspěchů by byl jen nošením dříví do lesa. Byl by zbytečným výčtem toho, co dnes už každý ví. Bylo by to jako ptát se Romana Šebrleho, zda kromě sprintu a skoku do výšky umí také trochu i skákat o tyči nebo házet oštěpem… 

Zajímavější bude i pro vás, milí čtenáři, pohled na Radima jako na člověka…

Na mou poznámku, jak se cítí coby ředitel a majitel největší au-pair agentury na světě, jen zamrká očima za svými brýlemi a pronese: „No jo – když to potvrdila mezinárodní asociace au-pair agentur, tak to asi bude pravda. Ale to není zase až tak podstatné. Já jdu svou cestou, nikoho nekopíruji. Prostě to tak je, že do čeho se ve Student Agency pustíme, v tom jsme do tří let number one přinejmenším v naší zemi.“

„Takže kdyby ses dal hned zítra na politiku,“ neudržel jsem se, „tak to budeme muset čekat na skvělého prezidenta nebo premiéra světové úrovně ještě celé tři roky?“

„To ne. Vím, na co stačím a na co ne. Pouštím se jen do těch oblastí, kde je reálná šance na férový úspěch. Nyní jsou to hotely, soukromé vlaky a… a sám se nechám překvapit, co to ještě bude za několik let.“

Tvoje životní motto:

Protože jsme zákaznická firma, tak „zákazník je bůh“. Nemá vždycky pravdu, ale je bůh.

Co ti v životě přineslo velké poučení?

Já nemám za sebou nějaké extrémní životní události. Učím se každý den, pořád – svou běžnou prací. Člověk by se měl stále učit. Náš svět pádí strašně rychle. Když je člověk starší, tak si myslí, že je moudřejší, ale bez neustálého učení se je vlastně hloupější a hloupější. Takže by se měl pořád učit.

Jako jeden z mála našich vrcholových manažerů jsi stále on-line pro širokou veřejnost…

Jsem jedním z mála manažerů, kteří mají pouze jeden mobil. Číslo 603 44 66 80. A na ten se může zavolat v kteroukoliv dobu.

Co obdivuješ?

Spousta novinářů se mně ptá, kdo je mým vzorem. Já žádný zbožňovaný vzor nemám. Tak – abych jim udělal radost, tak jsem si vždycky vymýšlel, kdo je mým vzorem aspoň částečně – Richard Branson, majitel firmy Virgin (letadla, vlaky, mobily). Anebo zakladatel firmy EasyJet. To je nějaký Řek – ani si už přesně nevybavím jeho jméno.

Jinak – jdu si svojí cestou.

Jak bys tu cestu charakterizoval?

Je to cesta ryze česká. Co dělají ti výše jmenovaní na globální úrovni, to já se snažím dělat pro českého zákazníka. A slovenského. Pro globální klientelu je toho v nabídce mnoho, pro specificky českou klientelu málo. A nemám na mysli českých horních deset tisíc, ale dolních deset milionů. Vlastně – aby to neznělo urážlivě – pro mě to je českých horních deset milionů.

Do jakých obtížných situací ses dostal – a co ti pomohlo je zvládnout?

Jsem relativně mladý, takže zatím žádná úmrtí nejbližších nebo něco takového. Ale – byla doba, kdy i moje firma byla na tom špatně. Což nikdo zvnějšku asi neviděl, ale já jsem to cítil. Vždycky říkám, že každá firma má jet na horní hraně svých možností. Pokud má firma rezervy, pokud má strašně moc peněz na účtu, tak je to nejen dobře, ale i špatně. Nejede na maximum svého obratu, na maximum svého potenciálu. Tak tohle se mi stalo před pár lety.

Kolikrát ročně se coby firma soudíte?

Ha, my se prakticky nesoudíme. Možná nás nějací klienti dali k soudu. Jsou to řádově jednotky případů – při sedmi tisících klientech denně. Samozřejmě, i cestující našeho autobusu není pro nás obyčejný pasažér, který se chce přepravit z bodu A do bodu B. Je to klient – tedy člověk, kterému chceme poskytnout mnohem více. A klient má svá plná práva i na stížnost, na případnou žalobu. Je ovšem otázka, zda to vyhraje, že…

Z čeho jsi měl v životě největší radost?

Mám spoustu malých radostí každodenních.. Třeba když nějaká konkurence „umírá“. Třeba když se dozvím, že k prvnímu následujícího měsíce končí konkurenční autobusová linka tam, kde jezdíme i my… . Ale to není ta opravdová radost. Škodolibá radost není opravdová radost.

Měl jsem samozřejmě obrovskou radost z titulu Podnikatel roku. To byl pro mne takový zlom. Od té doby mohu říci, že jsem opravdu podnikatel. To byl pro mne opravdu pozitivní šok. V této soutěži se na dalších místech dobře umísťuje i Petr Sýkora, spolumajitel a obchodní ředitel firmy Papírius, nyní již manažer světové firmy Office Depot, která Papírius koupila… Ano, znám ho z té soutěže. Mám pocit, že se do ní přihlásil trochu pozdě. Což je škoda – on udělal ve svém oboru obrovskou práci…

(S Petrem Sýkorou je rozhovor v této knize na dalším místě – pozn. aut.)

S jakým největším podrazem ses setkal…

Samozřejmě, setkal jsem se s podrazy. Jsou to případy nevrácených peněz, když člověk někomu věřil a půjčil… Poučení je, že v případě půjčky je třeba vyhovět jen dlužníkovi, kterému lze opravdu hodně, hodně důvěřovat. A raději vůbec nepůjčovat.

Ona se ta naše republika přece jen pomalu čistí. Očišťuje od špatných podnikatelů. Jde lépe poznat, kdo je dobrý a kdo špatný. Ale vždycky tady budou nějací takové horší – i proto, že právo je strašně pomalé a cesta ke spravedlnosti vyvolává pocit marnosti.

Co je pro tebe nejdůležitější v rozvoji osobnosti a v práci s informacemi v dnešní době?

Celá naše firemní kultura je založena na silném personálním oddělení, které se snaží rozvíjet osobnost našich zaměstnanců. Začíná to stewardkou autobusu nebo prodejkyní letenek či jazykových zájezdů. To jsou lidé, kteří přinášejí peníze firmě a dělají té firmě imidž. A proto já do nich hodně investuji.

Až si říkám, že ve srovnání se svými lidmi investuji do sebe pramálo. Nikdy mne nelákaly noblesně se tvářící zahraniční ekonomické manažerské publikace. Umím si na kalkulačce svého mobilu spočítat, co potřebuji. Kalkulaci provozu autobusu apod. A jinak - mobiluji, mailuji a užívám selský rozum.

Co bys doporučil mladým lidem na začátku kariéry? Asi vyjet se Student Agency studovat do zahraničí, napadá mě…

Ať si každý vyjede, s kým chce a jak chce. Ale – měsíc je málo. Každý chytrý mladý člověk by měl být ve světě přinejmenším několik roků! Určitý čas v Austrálii, určitý čas v Americe – a pokud možno aspoň jednou také někde na Východě – aby měl srovnání ze všech úhlů. To jsou neocenitelné zkušenosti. Rok v zahraničí je podle mne více než jedna celá naše vysoká škola bez výjezdů.

A teprve pak se může člověk rozhodnout, co bude dělat. Nové neotřelé myšlenky vznikají často právě v zahraničí – protože tam je nevšední, neotřelá inspirace. Pak může být člověk u nás užitečný sobě i okolí; není nutné vždy coby podnikatel. Než být průměrný podnikatel, to raději výborný zaměstnanec. Ten může udělat mnohem více. Vývoj u nás směřuje tak, že doby, kdy každý měl živnostenský list, už jsou pryč.

Co jsi zažil takového, že to zažije málokdo nebo třeba vůbec nikdo?

Já se nad tím moc nezamýšlím – ale od svého okolí slýchám, že jsem úspěšný. Jsme v naší zemi a na Slovensku největší firma na pracovní a jazykové pobyty v zahraničí, největší autobusová společnost na dálkovou mezinárodní přepravu, největší prodejce letenek. Do tří až pěti let jsme v čemkoliv, do čeho se pustíme, jedničkou. Lidé se dívají na Student Agency jako na panenskou firmu – tj. na firmu, která začínala opravdu z ničeho. A roste organicky, samovolně, čistě, bez zahraničního kapitálu.

Je něco, čeho dnes lituješ – ve smyslu „kdybych já byl býval před lety udělal to a to…“?

To je oblast nemovitostí. Ty stály před lety opravdu minimum. Měl jsem koupit nějaký nájemní dům a přestěhovat firmu do vlastního. Tehdy jsem byl mezi těmi hloupými, kteří nevěděli, že ceny nemovitostí rostou a vždy budou růst. Tušili to jen ti nejchytřejší; koupili, zbohatli. Těm trošku závidím. Ne ty peníze, ale tu podnikatelskou intuici. To je to jediné, čeho trošku lituji.

Možná jsem měl poněkud šetřit na reklamě – a splácet nějaký dům. Nedávno jsme si to vynahradili tím, že jsme koupili tady v Brně na náměstí Svobody Dům pánů z Lipé; jeden z nejkrásnějších domů v Brně. Renesanční palác. A příští týden kupuji svůj první hotel v Praze. První z budoucí sítě. Musíme se naučit být hoteliéry, protože to zatím neumíme. Takže – teď to doháníme, ačkoliv jsme mohli začít možná už před deseti lety.

Co jsi ochoten udělat, když na tvé dveře zaklepe spoluautor nebo slušný čtenář této knihy?

Já jsem strašně plachý člověk. Mám minimum pracovních schůzek, co jde vůbec dosáhnout. Schůzka je podle mne často ztracený čas. Účastníci si dají kafe, pokecávají o počasí, hodina uplyne, k ničemu řádnému se nedojde… Ale jsem pro kohokoliv na telefonu. Budu strašně rád, když kdokoliv ze spoluautorů nebo čtenářů zavolá. Ale – jak tě znám, bude v této knize asi řada lidí, na jejichž dveře bych zase já strašně rád klepal.

Co z toho, čeho jsi dosáhl, si ceníš nejvíce?

Asi úspěchy z tohoto roku 2006. Jsme pátá nejobdivovanější firma v žebříčku Czech Top 100.

Nějaká hádanka pro čtenáře?

Ano, mám. Když chce člověk v zahraničí pracovat, studovat nebo učit se jazyk, kolik peněz k tomu potřebuje, aby odjel?

(Odpověď na konci knihy)

Nějaký jiný vzkaz čtenářům?

Není třeba slepě kopírovat příběhy druhých. Nebojte se jít vlastní cestou. Každý život je jiný. A když budete opravdu chtít něco dokázat, tak to dokážete. V civilizované části světa má většina mladých lidí skoro stejné možnosti a předpoklady. Veliké rozdíly jsou ovšem v našich mozcích, v našem zdravém sebevědomí. Malá sebedůvěra nás svazuje. Nebojte se věřit si.

Nějaký vlastní slogan, rýmovačka?

Investice do vzdělání – banka, která nikdy nezkrachuje.

Co tě v poslední době nejvíce štve?

Jsem svým způsobem perfekcionista. Takže mě štve všechno, co není dokonalé.Hlavně na straně našich služeb. Jeden oprávněně kritický e-mail od klienta, i když klientů máme sedm tisíc denně, mne strašně naštve a zamrzí. Raději proto čtu e-maily až večer. Protože kdybych je četl přes den, tak mne to rozhodí.

Děkuji ti za rozhovor.

Markéta Jánská

Z šenovského děvčátka celebritou v USA

Mezi Ostravou a Havířovem na severní Moravě leží obec Šenov. Mezi San Franciskem a San Diegem ve slunné Kalifornii leží velké město Los Angeles. Obec Šenov má mimo jiné poměrně neznámou domkovou osadu Lapačka. Město Los Angeles má poměrně daleko známější čtvrt Hollywood.

Že by někdo trávil dětství v Hollywoodu, poté emigroval na Ostravsko a proslavil se v Šenově-Lapačce, to není známo. Naopak to ovšem známo je.

Jde o příběh talentované, slušné, chytré a vzdělané dívenky Markéty Jánské. Markéta (*1980) byla odmalička skautkou – cit pro slušnost, čestnost, pravdomluvnost a konání dobrých skutků má tedy v sobě zabudovaný více než většina české mládeže. Kromě toho také odmalička moc hezky zpívala a svůj pěvecký talent rozvíjela. A kromě toho všeho je mimořádně krásná. Svůj půvab nakonec právě v onom Hollywoodu uplatnila – ale chtěl jsem zde hned na úvod předeslat, že velmi slušným a seriózním způsobem.

To, o čem bude řeč dále, by v nejedné malé závistivé české dušičce mohlo vzbudit silnou chuť k pomluvám, k despektu, k opovržení. Jsem zde důležitým a bezprostředním svědkem, že tomu tak rozhodně není.

Jak jsem Markétu potkal

Bylo to v polovině devadesátých let. Markéta se umístila na třetím místě v celostátním kole známé soutěže Miss Poupě, určené pro dívky ve věku 13 – 16 let. Tuto soutěž jsem sponzoroval knižními cenami pro nejlépe umístěné dívenky. Šlo o to, napomoci rozvoji jejich osobnosti, umožnit jim rychle se naučit anglicky a podobně. Markétka se později stala též absolventkou mých kurzů. Vzpomínám si například na její účast na své expresní angličtině pro zaneprázdněné, která probíhala na brněnské přehradě pod hlavičkou agentury Albion Travel.

Jak jsem měl kvůli Markétě průšvih

Markéta rostla do krásy stále více, postupně spěla ke gymnazijní maturitě. Psal se rok 1998. V té době jsem dostal nabídku od kamarádky psycholožky vystoupit v České televizi v jednom diskusním pořadu. Téma – jak se efektivně učit anglicky. A že mám jednak přijít sám osobně, jednak přivést s sebou nějakého svého žáka, na kterém ty metody už zafungovaly. Pořad se vysílal z ostravského studia ČT živě ve všední den dopoledne. Dovedete si představit, že zdaleka ne každý z mých absolventů – většinou zaneprázdněných manažerů – měl možnost se na dopolední vysílání uvolnit z práce. Zejména když většina mých žáků je z míst Ostravě velmi vzdálených.

Nakonec padla volba role doprovázejícího žáka na vynikajícího solidního přerovského podnikatele Tondu Zoubka. Tonda Zoubek, padesátník v nejlepších letech, byl i na naší koučované angličtině v anglickém Brightonu miláčkem své anglické paní domácí a miláčkem čtvrti, kde bydlel. Bodejť by ne, když se tam v Anglii na rozdíl od většiny jiných teenagerských zahraničních studentů místo o hospody zajímal o obrazy, sochy, historii města, charitu…

Tonda bude milým a šarmantním společníkem i pro kamarádku psycholožku, šarmantní dámu srovnatelného věku, která bude v tom pořadu ve studiu se mnou také diskutovat. Tak jsem si to maloval.

Jenže – milý Tonda svou účast den před pořadem odřekl. Koho teď narychlo seženu? Jediný člověk, kterému neúčast „v práci“ nevadila, byla blízko bydlící gymnazistka Markéta Jánská…

Zatelefonováno, přislíbeno, dodrženo. Hodinu před začátkem pořadu jsme se všichni sešli v televizní šatně a maskérně.

A to jsem hned viděl, že je zle. Kamarádka psycholožka i její zhruba stejně stará další kolegyně, která se podílela na pořadu, byly z Markéty – aspoň tak mi to připadalo – poněkud negativně naladěny. Marně jsem se jim omlouval, že jsem původně vůbec neměl v úmyslu konfrontovat jejich zralý šarm a eleganci s osmnáctiletou kráskou Markétou, že původně měl přijít galantní „strejda Tonda“. Markéta situaci také brzy odhadla – ale samozřejmě za nic nemohla. Tak se snažila aspoň být nenápadná, sedět v koutku šatny, moc nemluvit, neprovokovat…

Pořad začal. Miro Žbiro odzpíval svůj klip „Bahamy, Bahamy“ a moderátorka navázala tím, že jet na Bahamy je sice pěkné, ale že je třeba také se tam umět domluvit. A přivítala ve studiu mne a Markétku.

Popsal jsem účinnou kartičkovou metodu na učení se slovíčkům a frázím. Markétka ji prakticky předvedla. Dříve narozená dáma pak na ni v živém vysílání ale dotírala, jestli to není celé nějaký podfuk a jestli to opravdu pomáhá. Markétka to však ustála. A později svou pravdu v Kalifornii potvrdila tím nejlepším možným způsobem.

A ten průšvih? Původně jsem měl od kamarádky – psycholožky příslib opakovaného až pravidelného účinkování v pořadu „S námi doma“. Ale přivedení Markétky do studia způsobilo, že toto mé první vystoupení bylo v daném pořadu i vystoupením posledním… Příště už jsem „pro jistotu“ pozván nebyl. Mně daný slib tedy zůstal nesplněn, vysvětlení od kamarádky žádné…

Ještě mám někde z toho pořadu videozáznam…

Pak jsem Markétku na roky ztratil z očí. Dost jsem se divil, proč se třeba nepřihlásí do soutěže Superstar. Podle toho, jak jsem ji několikrát slyšel zpívat, jsem odhadl, že minimálně na první desítku v republice by jistě měla…

Nevěděl jsem, že Markétka je dávno v USA a že tam dosáhla mnohem většího úspěchu než je i celostátní vítězství v české Superstar. Stala se playmate amerického a britského vydání Playboye za červenec 2003. Coby americká celebrita procestovala desítky států USA, potřásla si rukou s tisíci nadšenými lidmi… Občasné USA berou totiž playmate ještě mnohem seriózněji, než je třeba v našich končinách brána vítězka celostátní soutěže miss.

To by vydalo na celou další knížku…

Každopádně se dá říci, že kartičková metoda anglických slovíček, statečně obhájená v české televizi, tak nakonec došla toho nejlepšího uplatnění…

A na závěr…

V poslední době se Markétka věnuje zpěvu a hudbě – svým velkým koníčkům. Píše texty a skladby – a hlavně zpívá. Postupně si uskutečňuje svůj velký hudební sen.

Svět hudby a zpěváků určitě není jednoduchá branže. Ale její zkušenosti, které za ta léta v prestižní cizině nasbírala, jí určitě nebudu k zahození. O New Yorku se říká „kdo dokáže v něčem podnikat a prosadit se tady, ten to už dokáže i kdekoliv jinde na světě“. Nejspíše to platí i o druhém největším městě USA – o Los Angeles.

Hodně úspěchů, Markétko!

Marek Jurczek

Spolupodnikatelé ve dvou státech

Životní příběh

Narozen jsem 15.7.1973 v Karviné. Po ukončení základní školy jsem nastoupil na SOU stavební do Kojetína – pro nevhodný posudek zapříčiněný náboženským vyznáním

a politickou „nespolehlivostí“ rodičů nebylo jiného zbytí. Po jednom roce jsem přestoupil na strojní maturitní obor (tam již se posudky nepředkládaly ).

Po absolvování vojenské služby jsem v r. 1993 nastoupil původně jako seřizovač výrobních linek do nově vzniklého podniku. Firma se zabývala jako první na Ostravsku výrobou eurooken. Práce v této firmě mi byla velkým přínosem pro mé budoucí uplatnění. Měl jsem možnost poznat a prakticky si vyzkoušet práci na různých pozicích, které obor nabízel. Od postu dělníka ve výrobním procesu přes technologa – kdy jsem se poprvé v praxi setkal s počítači, až po práci vedoucího výroby s několika desítkami lidí ve výrobě.

Byla to velice zajímavá a pohnutá doba provázená silnou podnikatelskou euforií.

Na nějakou tu hodinu navíc se v práci nehledělo. Každý věřil a očekával, že již brzo bude mnohem lépe. Nulové podnikatelské povědomí (té době vlastní) a naprostá neznalost principů tržního prostředí vlastníků společnosti přivedlo firmu v roce 1996 k úplnému zastavení výroby a následně ke krachu. Po nezaplacených mzdách a obavách o práci nás mnoho z počáteční euforie procitlo. Se znalostmi a zkušenostmi v „oknařském“ oboru jsem našel ve velice krátké době uplatnění. Počátkem roku 1996 jsem nastoupil na pozici vedoucího výroby ve firmě, která byla v oboru také nováčkem. Dnes tato společnost patří mezi přední producenty eurooken v ostravském regionu.

Počátkem roku 1999 jsem při stávajícím zaměstnání začal po dohodě se zaměstnavatelem podnikat. Našel jsem si první zákazníky. Realizoval první obchody. Zákazníkům jsem prodával a instaloval okna, která jsem nakoupil u svého zaměstnavatele. Práce postupně přibývalo a bylo problematické zvládat dvě zaměstnání. Počátkem roku 2000 jsem ukončil pracovní poměr a věnoval se podnikání na hlavní úvazek. Krátce nato jsem se blíže seznámil se svým nynějším společníkem ve slovenské firmě Davidem Novotným a založili jsme obchodní společnost na Slovensku.

Rozhodnutí pro Slovensko padlo proto, že David měl na Slovensku více kontaktů na potenciální odběratele, já znal know-how okolo oken, a tak jsme se společně pustili do podnikání. Nemalý význam měla také skutečnost, že Slovenský trh byl mnohem příznivější z důvodu slabšího konkurenčního prostředí oproti České republice.

Zpočátku jsme se věnovali pouze nákupu, prodeji a montážím dřevěných a plastových oken. Problémy, které postupně nastaly s termíny, kvalitou a cenami od našich dodavatelů, měly zásadní vliv na náš další vývoj. Koncem roku 2002 jsme zakoupili výrobní objekt a v únoru téhož roku jsme založili novou společnost s cílem vyrábět okna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikdy se nevzdávej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.