BODO KIRCHHOFF
/ PŘÍHODA

/ NOVELA

AKROPOLIS

Bodo Kirchhoff / Widerfahrnis / Eine Novelle

Copyright © 2016 by Frankfurter Verlagsanstalt GmbH, Frankfurt am Main

© Translation Ivana Führmann Vízdalová, 2017

© Graphic & Cover Design Barbora Toman Tylová, 2017

© Photo Filip Šach, 2017

© Filip Tomáš — Akropolis, 2017

ISBN 978-80-7470-175-7

ISBN (MOBI) 978-80-7470-176-4

ISBN (ePUB) 978-80-7470-177-1

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

1/

Čím by ten příběh, který mu pořád ještě, jak se říká, třebaže on by to nikdy neřekl, to jen tady a výjimečně, rve srdce, čím by ho začal? Možná kroky za dveřmi a pochybnostmi, zda to vůbec byly kroky, nebo opět jen něco z jeho vnitřního neklidu, jenž se ho zmocňuje od doby, co již nevylepšuje chaos druhých lidí tak dlouho, až z něj vznikne kniha. Tedy: byly to kroky, večer po deváté, když tady v údolí už zhasla všechna světla, a nebo bylo něco s ním? A potom by přišla cigareta, kterou si zapálil; cvaknutí víčka jeho věčného kovového zapalovače totiž zapuzovalo všechny přeludy, i ty uvnitř. S cigaretou v ústech si Reither — přesně na tomto místě by zmínil to jméno — přinesl z kartonu v chodbě láhev apulského červeného, už předposlední. Víno v tuto hodinu, pokojná neřest, jež člověka vzdálí světu se všemi jeho strastmi, dokonce ani nemusí vědět, co se děje za dveřmi.

Ano, byly to kroky. Jako by někdo zamyšleně přecházel sem a tam. Reither si došel ještě pro vývrtku a klekl si s ní na podlahu obývacího pokoje, protože tam za prvé měl popelník a za druhé tam ležela kniha, kterou vpodvečer objevil. Ale hlavně proto, že měl ve zvyku věci, k nimž je třeba zakleknout, opravdu vykonávat vkleče, jako ještě vloni ve svém maličkém nakladatelství, když návrhy nových obálek rozprostíral na parkety. Ano, i jedna z mála jeho fotografií, které uznával, ho ukazuje, jak klečí s cigaretou v ústech, pozorován ženou, z níž jsou ovšem vidět jen nohy. Všechno na něm je cílevědomé, paže napřažená k zemi, cigareta mířící ve stejném úhlu vzhůru, pohled upřený na vykonávanou činnost, něco palcem připevnit ke zchátralé plechové tabulce, kterou si vybral jako motiv na přebal a na niž ještě na závěr položil ruku, jako na každou ze svých knih za více než třicet let, než s tím byl konec. Loni na podzim Reither zavřel své nakladatelství i s přidruženým malým knihkupectvím a prodal přízemí starého domu ve Frankfurtu; výtěžek mu umožnil zaplatit dluhy tiskárnám, obrátit se k velkoměstu zády a odstěhovat se do bytu s výhledem na louky a hory, byť ty louky byly ještě na konci dubna pokryté sněhem. Právě za to sem, do údolí horního Weissachu, unikl světu unaveného úsměvu: za to všechno, co mohl někdo jako on dvakrát do roka nabídnout vytištěné a svázané.

Reither otáčel trnem otvíráku v korku v hrdle lahve. Když ona fotografie vznikla — ležela teď zarámovaná v kuchyni, nedokázal se přimět pověsit ji —, ještě píval ve společnosti; nohy na obrázku patřily ženě, jež ho krátce nato opustila, snímek pořízený samospouští, takzvaně šťastně nepodařený. Vytahoval zátku, až uviděl lesklé kroužky, marná snaha; nebyl duchem přítomen, byl v myšlenkách u těch kroků za dveřmi. Někdo chodil chodbou, což nebylo právě místo, kde by se člověk zdržoval, barva stěn neprozrazovala, zda je to záměr nebo jen vybledlý zbytek bezduchého barevného nápadu. Nikdo by tam bezdůvodně nepřecházel sem a tam. Reither zamáčkl cigaretu a opřel objevenou knihu o baňatý popelník — kdo tam od něj něco chce? A chce, aby od něj někdo něco chtěl? Možná; možná ale jen proto, že jaro nepřichází. Zima není jeho roční období, už po čtyřiašedesáté, pár dětských zim nepočítaje. A to víno proti zimě zbylo z cesty starou toyotou až do Apulie, s otevřenými okýnky jako klimatizací v srpnovém vedru. A knížka opřená o popelník byla jen knížečka, sotva padesát stránek, jednoznačně vydaná vlastním nákladem, ale s vysloveně poutavou úpravou, proto si jí všiml, ale i proto, že neměla název, nebo názvem bylo ženské jméno na obálce — nikdy takové jméno neslyšel, znělo jako vymyšlené.

Zatáhl ještě jednou, korek vydal skoro lidský zvuk a vyšel z láhve, naplnil si sklenici. Původně si teď chtěl sednout, avšak zul si boty a opět vyšel do chodby bytu, přistoupil ke dveřím, v jedné ruce sklenku, v druhé knihu. Na opačné straně někdo těžce oddychoval, dokonce si tiše odkašlal, jako by se chystal něco říct, nebo to už v duchu řekl, rozhodně nechci rušit, jen prohodit pár slov. Reither nabral dech, dech pro první večerní doušek, kdy všechno myšlení vyústí ve vychutnávání a svět se na pár okamžiků vejde na jazyk, polkl, jenže účinek se nedostavil — svět teď bylo to tiché odkašlání na druhé straně dveří. A proti tomu pomůže jen svět knížky, přestože nemá název — takový nález neočekával, když této neděle v době večeře zamířil v nedaleké restauraci do takřečeného krbového foyeru se stěnou zaplněnou knihami, které zde hosté zanechali, aby tam byl sám. A mezi křiklavě vyzdobenými milostnými romány, jejichž obálky jen klamou o tom, nakolik dokáže touha pohltit bytí, narazil na tuhle knížku a hned s ní odešel do svého bytu, aby nikoho nepotkal a už vůbec ne někoho z čtenářského kroužku apartmánů Wallberg, jak se celý zdejší komplex jmenoval; však už na něj pravděpodobná hnací síla kroužku jednou zdálky lehce kývla.

Reither šel do kuchyně a přinesl si kousek sýra a dušené šunky, k tomu máslo a chleba; ne že by rád jedl sám, ale ani neměl rád, když ho při jídle někdo pozoroval. Vůbec od samého začátku nevyhledával kontakty, jen příležitostně promluvil se dvěma mladými ženami v recepci — recepce, to byl výraz ze schůze společenství vlastníků, jako by bydleli v hotelu, a přitom šlo jen o to, aby po skončení domovníkovy pracovní doby někdo sledoval, kdo vstupuje do areálu, nemělo to však moc stát, a tak se nakonec v recepci střídaly dvě ženy, které byly rády, že vůbec mají práci. Obě, stejně jako on, za sebou nechaly svůj svět, Marina Bulharsko, Aster, Hvězda, opravdová krasavice jako z dětské bible, Eritreu.

S blonďatou Bulharkou, která byla pokaždé až příliš elegantní vzhledem k práci, již zastávala, si povídal o celebritách, které prý tady v údolí viděla, a s Eritrejkou šlo vždycky o jazyk samotný. Aster nechtěla dělat v cizím jazyce chyby, zatímco on ji povzbuzoval, aby mluvila gramaticky špatně, ale zato v souladu se svým tichým projevem. Tiše do toho, zněla jeho rada — tu také pokaždé dával své jediné spolupracovnici, když měla místo nakladatele rovnou po telefonu připravit o iluze volajícího, jenž byl přesvědčený, že napsal román století; Kressnitzová, jak jí i nadále v duchu říkal, byla do jisté míry jeho nejbližší příbuzná, bližší neměl.

Za dveřmi bytu se teď ozval zvuk připomínající potlačované kýchnutí, jednou, podruhé — není divu, při takovém počasí. I Kressnitzová bývala v dubnu vždycky nachlazená, každý rok, ale i s rýmou plnila svůj úkol a konejšila talentované autory, když byly jejich rukopisy ještě příliš zmatené, než aby se z nich dala udělat kniha. Do poslední chvíle upřímně věřila ve všechny ty zoufalce, kteří se chtěli zachránit psaním, zatímco on je bez nejmenších nadějí vodil do italské restaurace za rohem: jednou to skončit muselo. Reither sklidil ze stolu, vzal si další cigaretu a opět vyšel do chodby. Samozřejmě ho mnozí povzbuzovali, aby pokračoval, všichni, kteří jeho věk nepovažovali za stáří, protože se k němu sami blížili, ale pouze on jediný pohlédl do tváře skutečnosti, že zvolna začíná být víc píšících než čtoucích. Přiložil ucho ke dveřím. Buď teď zatajovali dech oba dva, nebo ten přelud zmizel — vlastně škoda, dlouho už neslyšel dech druhého člověka; zbyla tedy pouze objevená knížka, položil ji i s popelníkem na jídelní stůl. Dolil si skleničku a postavil ji na ten svazeček, něco, co by dřív nikdy neudělal. A hned se na poutavé obálce objevily dvě kapky apulského červeného, nebylo na ní nic než písmo, Arial, na kvalitním papíře pískové barvy. Pokusil se kapky setřít, ale skvrny se ještě zvětšily, bude tedy muset obal sejmout, než knihu vrátí, jako by žádnou obálku neměla. Avšak měla ji, ta skutečnost zůstala; všechno, co jednou bylo, zůstane skutečností, zjistil to již před více než dvaceti roky prostřednictvím ženy, která ho opustila, na jedné cestě krátce před cílem; i ona zůstala skutečností, navíc s krásným a nikoli vymyšleným jménem.

Reither uhasil cigaretu a v tom okamžiku se ozval zvonek, krátké, ale odhodlané zazvonění, podíval se na sebe, na pulovr, jakého se člověk jen velmi těžko zbavuje, když si na něj jednou zvykl, dárek od Kressnitzové k jeho minulým kulatinám. Moment, zavolal a pulovr svlékl, natáhl si košili s náprsními kapsami, svou košili z dávných veletržních dnů, kdy se do kapes přesně vešly letáčky jeho podzimního programu, k ní nosil koženou bundu, měl ji stejně jako zapalovač celou věčnost a teď visela v šatně. Cestou ke dveřím se dotkl límce bundy, zažil s ní už víc než nezvanou večerní návštěvu, teprve pak stiskl kliku — někdy člověk o něčem ví, ještě než se to stane, díky náznaku, vibraci, jako zvířata, když zneklidní před zemětřesením, a jakmile pootevřel dveře, ukázalo se, co ještě před chvílí patřilo k onomu neprobádanému světu částic: před rohožkou stála ona hnací síla čtenářského kroužku a stála tam v letních šatech.

Co pro vás můžu udělat? Reither ještě stačil připojit Dobrý večer, než propadl kouzlu jejích rovněž letních střevíčků a viděl, že sám je jen v ponožkách. Je pozdě, promluvila, jestli jsem vás od něčeho vyrušila, třeba od sledování televize, je mi to líto. Nechci vás dál rušit, jen bych si s vámi ráda domluvila schůzku, řekněme zítra, v jedenáct hodin, v krbovém foyeru?

Návštěvnice — třebaže přesně vzato ještě návštěvnicí nebyla — nyní stála oběma střevíčky napůl na rohožce, výstižnější by bylo mluvit o obou nohou, protože se přes ně táhly jen dva mátově zelené řemínky, stála tu tedy v sandálech, jež však v sobě neměly nic zdravotního, připomínaly spíše nervózní vážku a Reither od nich dokázal jen pomalu zvednout pohled. Televizor vůbec nemám, odpověděl, takže mě od něj ani nemůže nic odtrhnout. A co to má být zítra za rozhovor, o co jde? Tu otázku by zřejmě položil každý, nejspíš jinými, přívětivějšími slovy, teprve teď pozvedl oči natolik, že pohlédl na ženu přede dveřmi, bylo to ale víc než pouhé pohlédnutí: výstižným výrazem by podle něj v tomto případě byl úžas. Díval se totiž do tváře, která v druhém člověku okamžitě vyvolá myšlenku, jak asi vypadala před lety, oslnivě krásná, prostě proto, že v ní ještě stále bylo něco oslňujícího, s modrošedýma očima, provizorně vyčesanými vlasy v barvě skořápek pistácií, solidním nosem, avšak s jemným chřípím, k tomu bledé, plné rty, plné kvůli té bledosti; byla mladší než on, ale nijak dramaticky. Jde o náš čtenářský kroužek, odpověděla. Ale dovolte, abychom si o tom promluvili ve dne, tak tedy zítra? Odhrnula si z čela několik uvolněných vlasů a ten poslední odfoukla, Reither se opět zadíval na její letní střevíčky. Prosím vás, odkdy se o čtení povídá lépe přes den než v noci? Námitka ho samotného překvapila, ne proto, že by byla nesprávná, nýbrž proto, že zněla lehkomyslně, skoro jako pozvání. Předsedkyně čtenářského kroužku si tiše odkašlala, vypadalo to, že zvažuje výhody a nevýhody dne a noci. Ale mnohé rozhovory se vedou lépe, když jsou lidé zcela bdělí, opáčila.

Zcela bdělí, to znělo jako varování, jakoby v rozhovoru mělo jít o choulostivé věci. Prozraďte mi, jak dlouho jste stála za dveřmi? Musel se jí na to zeptat, přinutit ji snést tuhle malou neotesanost. Jak dlouho? Nu, nedívala jsem se na hodinky. Ale vy jste chvílemi stál na druhé straně, cítila jsem vaši cigaretu — bez filtru. A následně jsme oba váhali. Protože nic lidského se s postupem času příliš nezjednodušuje, viďte? Spolu s úsměvem se dostavil pocit, jako by už vstoupila do jeho bytu, ve skutečnosti přitom zase trochu couvla, nohy teď měla lehce zkřížené, což se hodilo k otevřeným střevíčkům, spíš tyrkysovým, po straně modře strakatým; lněné šaty měly barvu jejích očí a odhalovaly ramena, jako by vzdorovaly ledově chladné noci, která se snášela na údolí Weissachu. Co si myslí o lidském jednání a čase, nezapomněl na tu otázku; opět se zadíval na její vlasy, viděl i přirozené cínově šedé pramínky, jaké si leckteré rádoby spisovatelky dnes nechávají udělat, aby působily oduševněle. Lidské věci, poznamenal, nejsou snad od určitého věku pořád stejné? Protože člověk ví, jak a kde je získá, jako cigarety, na které je zvyklý. Bez filtru, máte pravdu. A ten váš kroužek, to jsou zdejší obyvatelé, kteří si povídají o svých čtenářských zážitcích?

Jsou to obyvatelky, odpověděla žena v letních šatech a teď si třela nahé paže, což ho naléhavě nutilo rozhodnout se, zda se s ní rychle rozloučí, nebo jí případně nabídne tu starou koženou bundu. A nelze říci, že všechny jenom čtou, pokračovala poněkud zdrženlivěji. Čtení nás svádí dohromady, to ano. Ale mnohé v našem kroužku, no, také píšou.

Reither sjel očima opět na sebe. Jak tu tak stál v ponožkách, nevyvolával zrovna nejlepší dojem, na druhou stranu před ní ani nemusí zazářit; musí se jí jen nějak zdvořile zbavit. Čtenářský kroužek je tedy jen krycí název?

Dejme tomu, že to není úplný název. Ostatně píše se v tichosti, což pro vás jistě není novinka — vaše nakladatelství je zrušené? To slovo jí ze rtů nešlo snadno, zrušené, přestala si třít paže, přiložila si ruce k obličeji, velmi dospělé, zralé ruce, pomyslel si, třebaže ruce nemohou být zralé, dá se to o nich jenom říci. Měla jsem kloboučnictví v hlavním městě, pokračovala, taky už je zrušené. Pro mé klobouky bylo čím dál méně obličejů. Máte klobouk?

Jenom vlněnou čepici, odpověděl. Proti větru v údolí. Věděla jste, že čím dál rozšířenější přání vidět své jméno nejen na zvonku u dveří, ale také na obálce knihy, znamená smrt dobré literatury?

Bývalá majitelka kloboučnictví zavřela oči, avšak zdálo se, že se na něj dál dívá. Přesto všechny píšeme, poznamenala. A chybí nám někdo, kdo si poslechne jednu stránku, a potom usoudí, že by z toho mohlo něco být. Nebo aspoň uznale pokývá hlavou. Nebo hlavou tiše zavrtí tak, že to člověk jednou provždy vzdá.

A tím někým myslíte mě?

Koho jiného. Takže vy kouříte cigarety bez filtru.

Ano. Odjakživa.

Kdybyste mě pozval dál, vykouřila bych si jednu s vámi. Přestože jsem přestala od té doby, co tady bydlím.

Tak byste u toho měla zůstat.

Je to vaše poslední slovo?

Co já vím, odpověděl. Kromě toho nemám rád dlouhé dialogy. Nikdy jsem je neměl rád, ani v knihách. Většinou svědčí o vypravěčově lenosti.

Ale vy a já, my nejsme v knize. Stojíme u dveří vašeho bytu.

Ne, to jenom vy. Já stojím v bytě. Ledaže byste šla dál. A dáme si cigaretu.

2/

Na chvíli dál, měl se lépe vyjádřit, na skleničku a cigaretu — Reither zavřel dveře za sebou a za návštěvnicí, jíž teď žena nepochybně byla, a odsunul stranou karton s vínem. Až po vás, řekl, když zamířili do předsíně, tři promyšlená slova. Když bývalá kloboučnice vešla do obývacího pokoje, ještě rychle pohlédl do šatního zrcadla: košili s náprsními kapsami na sobě měl i na zarámované fotografii, nezničitelný kousek, a vlastně i on je ještě pořád tím mužem na fotografii, bez špeků, šlachovitý, s ošidně vřelýma očima a pevným čelem a teď už vzdorovitě hustými vlasy, dlouho barvy pryskyřice, nyní tabáku a popela, stejně jako dřív neučesanými, jen shrnutými dozadu a vždycky vlastnoručně ostříhanými. Holil se naštěstí naposledy v poledne — není nic horšího než muži se šedivým strništěm. Cigarety by měly být na stole, zavolal, jako kdyby přišel domů s přítelkyní kuřačkou.

A pak už stála v lehkých šatech u stolu a dokonce už držela v ruce krabičku, vzal si ji od ní a vytřásl dvě cigarety do poloviny. Jednu si vybrala a on jí připálil, tenhle úkon postrádal; sám si zapálil druhou. Kuřáci jsou lidé, kteří nechtějí hned povídat, nejprve se soustředí a předvedou při tom malou pantomimu. Kupříkladu ona, návštěvnice, dost opatrně vtáhla kouř, ale vypustila ho nosem a zuby stáhla z dolního rtu drobeček tabáku; ještě jednou potáhla a vyfoukla a zadívala se na knihy na stole, i na tu se skvrnou. Potom teprve, s rukou nad popelníkem, promluvila. Vaše jméno znám, moje je ještě jednodušší. Palmová. Leonie. Ale kdybychom byli v knize, o které jste se zmínil, od Leonie bych vás zrazovala. Má v sobě něco žadonícího o sympatii, to si člověk pořád musí dávat pozor. Lepší by bylo mluvit jen o Palmové. Třeba: Palmová stála jednoho večera u jeho dveří a on jí navrhl, aby šla dál na cigaretu.

Reither přinesl druhou skleničku. Chtěli jsme probrat mou roli ve vašem kroužku, připomněl, ale to už návštěvnice sáhla po knížce, na kterou prve neměl nic postavit. Palcem přejela po skvrnách, palcem, jaký si člověk u žen vysnívá, štíhlým, ale nikoli kostnatým, s oválným nehtem nalakovaným bezbarvým lakem. Svazeček opět odložila na stůl, jen kousek dál od lahve s vínem. Tak se tady tráví neděle, člověk čte, spí, zase čte, jde se na hodinu projít a později knihu dočte do konce. Kde kupujete víno?

Tam, kde roste — pozvedl novou sklenici proti světlu čtecí lampy, od které se nedokázal odloučit; její světlo po všechna ta léta dopadalo na tisíce stránek, z nichž jen pár bylo použitelných pro knihu, jež by mohla tuhle lampu přežít. Sklenice byla dostatečně čistá, naplnil ji; samozřejmě by bylo lepší zeptat se, zda by si dala skleničku vína, ještě lépe, zda by jí směl něco nabídnout a co. Postavil sklenku na stůl a pozvedl svou, teď by si mohli připít, což přece vždycky působí uklidňujícím dojmem, ale návštěvnice opět sáhla po svazečku a otevřela ho na začátku. Co si myslíte o začátku, jako je tenhle? Držela knížku trochu dál od sebe a četla stránku, Reither však jen stěží sledoval text, poslouchal její hlas. Bylo to o mladé ženě, která si za mrazivé noci opilá lehne na břeh lesního jezera, asi z nešťastné lásky, a zmrzne. Takové texty opakovaně dostával, většina z nich se nedala snést. Ovšem tady si v noci po pohřbu matka té mladé ženy lehne na stejné místo, aby se do dcery vcítila, takovou variantu ještě neznal. Dokonce se svlékla, ale brzy se zase oblékla, aby také nezmrzla, a vydala se lesem směrem k silnici; soustředit se dokázal až u poslední věty: Pohybovala se, jako by se její tělo mohlo každým okamžikem rozpadnout.

Četla jsem moc rychle?

Ne, určitě ne, odpověděl. Trochu upil a konečně i ona vzala sklenku ze stolu, hlavou naznačila přípitek a přiložila ji ke rtům. Chtěla tedy od něj slyšet něco o té knize bez názvu, možná ho otestovat, zda je pro její kroužek vůbec vhodný. Jak vám chutná víno z Apulie? Nebylo to zrovna šikovné rozptýlení, jen uznale povytáhla obočí, čímž byl zahájen rozhovor o vínu, a už tohle mu šlo na nervy, když to někde musel číst. Ve vašem kroužku nejsou žádní muži? Reither přešel ke čtenářskému křeslu, u něhož stála podnožka, nábytek patřící ke čtenářské lampě, nebo naopak: dvojice, jež nesměla být rozdělena, přestože křeslo zabíralo hodně místa, bylo však velmi pohodlné, to pravé pro ženskou návštěvu. Ne, odpověděla návštěvnice, žádní muži tam nechodí.

Reither posunul křeslo trochu blíž ke stolu a ještě uhladil potah. Kolik večerů v něm strávil, s nějakou prvotinou v klíně, pln strachu, kdy se příběh vytratí do ztracena nebo mu z něj začnou vstávat vlasy hrůzou, mnohdy však, po dobrém začátku, s obavami, zda to tak půjde i dál. A stále znovu ten údiv, když se autor nebo autorka konečně objevili v nakladatelství a dílo se nehodilo k jejich obličeji, hlasu, vystupování, při čtení si vytvořil obraz, který byl zároveň kouskem slepoty, nakladatelovy slepoty vůči autorově obyčejnosti, jeho koníčkům, přátelům, ale i drobným trápením, kašlající kočce, porouchanému topení, prohranému fotbalovému zápasu. Tak se přece posaďte, vyzval ji a návštěvnice se sklenicí v ruce usedla do křesla, přehodila nohu přes nohu a přetáhla si šaty přes koleno. Na pět minut, poznamenala, vždyť je už pozdě. Nebo kdy obvykle uléháte?

Uléháte, ten výraz ho překvapil, člověk ho už neslýchá tak často, napsaný ho vidí zřídka, v novějších knihách vlastně vůbec, jako kdyby autoři nepotřebovali spánek, neukládali se na lože a odpočívali nanejvýš na karimatkách, s myšlenkami v pohotovosti, produkovali slova a věty nervózní stejně jako hudba v klubech, v nichž byli takoví lidé doma. Kdy uléhám? Uléhám pozdě, odpověděl, ale ulehnout neznamená spát. A vy si tedy myslíte, že vaše jméno se pro knihu nehodí.

Leonie Palmová — hned mu utkvělo v hlavě, to jméno, jako krásná obyčejná první věta — naznačila, zda by jí mohl podat popelník, šel s ním tedy ke křeslu a ona típla napůl vykouřenou cigaretu. Jméno člověk dostává. Já bych si je raději vybrala sama. A to víno z Apulie mi chutná. Bohužel jsem tam nikdy nebyla. A vy? Přišlo to jakoby mimochodem, nebyla to otázka směřující k ukončení konverzace, spíš k jejímu rozproudění, k zahájení rozhovoru.

Teprve loni v létě, řekl. Naposledy.

Proč, nebylo to hezké?

Ale ano, moc — Reither přemýšlel, kam si má sednout, možná na podnožku nebo raději na jednu z židlí u jídelního stolu, kterou by samozřejmě nejdřív musel přisunout blíž ke křeslu, otázka je, jak blízko na těch vymezených pět minut, které beztak už dávno uplynuly. Nu, všechno krásné se někdy stane naposledy, odpověděl. A je lepší, když si člověk ten okamžik určí sám.

Jak se jmenovala poslední kniha vašeho nakladatelství?

Vzal ze stolu cigarety a zapalovač, víno a svou sklenici. Jmenovala se Do odvolání nesmrtelní. Povídky. Ale ve všech povídkách vystupovaly stejné dvě hlavní postavy.

Dvojice?

Ne, nebyla to dvojice. Jen muž a žena. Vykali si. Ty za něco stojí, jen pokud vzejde z vy. Cigareta vám nechutnala? Reither se podíval do popelníku na jediný dlouhý nedopalek mezi krátkými, papír na jedné straně byl ještě vlhký od jejích rtů. Musím si nejdřív zase zvyknout, odpověděla návštěvnice, Palmová, stále ještě se zkříženýma nohama, jako kdyby pět minut pro ni byla jen fráze. Nepočítala jsem s cigaretou. Ale až už se nám nebude stávat nic neočekávaného, budeme mrtví. Mně se dnes stalo, že cestou do italské restaurace byly otevřené dveře do místnosti s krbem a viděla jsem až do knižního koutku — zrovna jste bral do ruky knihu. A vám se dneska stalo, že tady teď sedím, že?

Možná, přisvědčil. Ale další cesta mě už nejspíš nečeká, prodal jsem auto. Dala byste si kávu? Nebo mám ještě otevřít víno? Zapálil si cigaretu a přinesl poslední láhev apulského červeného, původně zamýšlenou pro všední den, ne pro zvláštní příležitost, teď však taková příležitost nastala, dokonce pro ni existuje výraz, slovní spojení, které se zvolna, jako mnoho jiných, přesunulo do říše stínů: dámská návštěva. Postavil láhev na stůl a vedle položil vývrtku. Dámská návštěva, to se používalo, když byl učedníkem v knihkupectví, nejprve u Cobeta ve Frankfurtu, dávno je tam klenotnictví, později u Wetzsteina ve Freiburku, dnes jednoho z posledních duchovních klenotů, a kdekoli bydlel v podnájmu, byly dámské návštěvy zakázané. Zvedl z podlahy popelník a teď se usadil na podnožce. Ovšem auto je možné si také pronajmout. Ale kam by člověk jezdil, když už všechno krásné viděl? Někdy závidím naší Eritrejce. Nevychází z údivu ani v našem údolí.

Líbí se vám?

Aster se líbí každému.

A ta Bulharka?

Tu ženy nemají moc v lásce. Protože dovede vycítit, že si muži představují, jak s ní spí.

Představujete si to také?

Ne. Příliš mluví. Všechno, co vím o Aster, vím od ní. Jak byl útěk přes moře dramatický, jako kdyby s ní seděla ve člunu, v té své blýskavé parádě. Nebo na vysokých podpatcích procházela pouští a přitom vykonávala ty nejstrašnější práce, aby mohla zaplatit převaděčům. Kromě toho má kadeřnické jméno.

Marina? S tím se dá žít. Dneska má druhou směnu, prve jsem ji viděla odcházet, v kozačkách a kožešinové čepici. Jaká je ta vaše čepice? Bývalá kloboučnice si položila ruce na koleno, seděla tak trochu nakloněná, hlavu lehce ke straně — skoro intimní obrázek, muž a žena pozdě večer, ona si možná dělá manikúru, on třídí staré fotografie, občas spolu prohodí pár vlídných slov; Reither zamáčkl cigaretu. Vstal z kostky a znovu vyšel do předsíně, sáhl po čepici z obyčejné černé vlny, navlékl si ji na ruku a vrátil se do obývacího pokoje, křeslo však už bylo prázdné. Palmová stála u velkého okna, uviděla jeho odraz ve skle a otočila se. Smím, zeptala se a vzala si čepici. Zkoumala oka, střih, pružnost, pozvedla ji, aby viděla tvar, no jo, poznamenala a položila čepici vedle knihy s poskvrněnou obálkou. Chtěl byste, abych odešla?

Ještě si můžeme dát jednu cigaretu.

Jen když otevřete okno.

Reither tedy otevřel okno, přestože kouř mu byl milejší než studený vzduch; přinesl cigarety a popelník a všiml si, že ještě pořád chodí v ponožkách, svlékl je a zastrčil do kapsy kalhot. Teď byli oba bosí, ona jen ve střevíčkách připomínajících vážku, trochu ve výhodě. Prodávala jste i takové čepice? Vytřásl z krabičky dvě cigarety, jednu si vzala, připálil jí, dlaní chránil plamen, protože zvenku táhlo, a Palmová přidala také ruku na ochranu. Ne, odpověděla, vlněné ne. Jen čepice z hedvábí, kašmíru a teletiny. Nikdy jste neměl klobouk?

Jednou, panamák, dárek od jedné ženy.

A ta žena ještě existuje?

Ano, jenom nevím, kde.

A ten klobouk?

Klobouk mi dala před ukončením našeho vztahu. Potom už jsem ho nemohl nosit. Dal jsem ho na charitu, jistě to byl jediný panamák, který se k nim kdy dostal. Není vám v těch šatech zima? Zapálil si, stál teď vedle ní u okna. Vedlo na mírný svah pokrytý starým sněhem, po straně byl vidět kousek parkoviště areálu, čtyři, pět aut, jedno s bílým čepcem sněhu. Tuhle čepici, pokračoval, mi darovala stejná žena, hned na začátku, byla tehdy zima. Když mi věnovala klobouk, bylo léto, naše poslední. Prostě odešla.

Proč? Otázka přišla skoro zároveň s vtažením kouře, stručná a tichá, a Reither pohlédl na své bosé nohy, které v sobě měly něco letního, třebaže oknem dovnitř proudil ledový vzduch.

Proč — musím na to odpovědět? Nerad se v myšlenkách vracím.

Ale neděje se to ve většině lepších knih, ze se někdo v myšlenkách vrací?

Ano, ale jak jste sama prohlásila: nejsme tady v knize. Mohli bychom okno zase zavřít?

Odhodil cigaretu do sněhu a chtěl položit ruku na okenní kliku, ale už na ní spočívala její ruka, jen stěží dokázal svou odtáhnout a jako pod nátlakem této blízkosti promluvil; jmenovala se Christine. A to léto — chtěl zmlknout, avšak již ve větě zašel příliš daleko — byla těhotná, necelé tři měsíce.

Proto se lide rozcházejí?

Ne, ale my jsme se onoho večera rozhodli, ze to dítě nechceme. Nehodilo se do jejího ani do mého života.

Něco takového se dá prostě rozhodnout?

Ano. Dvěma hlasy k nule, dítě nemohlo spolurozhodovat. Proto Christine odešla, prchla.

Připadalo jí hanebné, že jsme oba ten vznikající život v jejím břiše prostě přehlasovali.

Připadala si hanebně dokonce i jako žena po mém boku a obrátila se k té osobě zády. Už jsme o tom mluvili dost?

Návštěvnice si přiložila ruku k tváři, jako kdyby se před okny stalo neštěstí; neměla na sobě žádný šperk, prstýnky ani řetízek na krku nebo náramek, ale zato na hřbetu ruky drobné skvrnky jako vymyšlený vzorek. Nebyla skoro vůbec nalíčená, toho si také všiml, nanejvýš měla lehce nanesené oční stíny. Dobře, mluvme o něčem jiném, přikývla a zavřela okno: Znám knížku, kterou jste si vzal. Matka píše o dceři, která byla ztracena už jako dítě, nikoli až jako dospělá, co si jedné zimní noci opilá lehne u jezera, aby zapomněla, ne aby zmrzla, ale to pak bylo totéž. Matka o tom vypráví, aby se utěšila, předpokládám. V tom příběhu není otec, záhy utekl, dcera je již v šestnácti celé noci z domova, kouří a pije. Matka se vždycky jen zeptá Kde jsi byla?, nebo když jí dcera zatelefonuje, tak Kde jsi? Místo aby se jen jedinkrát zeptala Kdo jsi? Pak je dcera starší, pracuje u jednoho právníka a matka stále ještě hledá. Až ji v tichosti poprosí, aby zůstala, kde je. Příliš pozdě se dozví, co byla, kdo byla. Pět let milenkou toho právníka, než se vrátil do svého nudného manželství.

Reither okenní kličku ještě trochu přitáhl. Takové příběhy u mě šly se třemi řádky zpátky — bohužel se nehodí do našeho edičního plánu, ale zkuste to ještě jinde, s přátelským pozdravem.

Dala byste si teď kávu?

Rozhodně, odpověděla Palmová a Reither odešel do kuchyně, vymyl konvici na espresso, v níž byl ještě zbytek od odpoledne, opláchl šálek, který tu ještě nikdo nepoužil. Když odtáčel vodu, uslyšeli zvon. Na kostelíku u rietberského hřbitova za mírným svahem, celkem dokonalého místa, když už člověk musí umřít a někde zůstat, odbíjelo ztracenými tóny jedenáct. Mohu nějak pomoci? Leonie Palmová — jako úvod k něčemu, rána do bubnu, rozhodně ne ztracené vyzvánění, tady teď bylo to jméno — vzala utěrku a on jí podal šálek, prosím, mohla by ho utřít; zatím naplnil konvici vodou a zásobník kávou, sešrouboval části k sobě a konvici postavil na sporák; když člověk neví, jak dál, je nejlepší nějak zaměstnat ruce. Ta knížka, poznamenal, bohužel mi na obálku ukáplo víno a skvrnu nelze ze zdrsnělého papíru setřít. Na obálce s folií by teď už nebylo nic vidět.

Autorce by to asi bylo jedno, podle příběhu se nezdá, že by ji skvrna na její knížce rozrušila. Pijete vždycky v noci kávu? Jeho pomocnice hledala místo pro utřený šálek, uviděla zarámovanou, fotografii, pořád ještě tu ležela, měl ji uklidit. Kolik vám tam bylo let? Poklepala na obrázek, na jeho hlavu, krátce počítal, přestože to věděl, třiačtyřicet. Něco po čtyřicítce, odpověděl, a ty nohy, co zasahují do obrazu, patří ženě, která krátce poté zmizela. Kouřím, jak vidíte, v tom se nic nezměnilo. Dáte si ke kávě sušenky? Z chlebníku vytáhl sáček sušenek, které mu podstrčila ještě Kressnitzová při loučení na frankfurtském hlavním nádraží. Několik jich položil na talířek a dal návštěvnici přičichnout; vlasy jí spadly do čela, rád by je odhrnul. Vzala si sušenku, rozlomila ji na půlky a jednu mu podala, vzal si a strčil do úst, ona jedla druhou polovinu a přitom se na něj dívala. Nebo se on, Reither, díval na ni, Palmovou, jež na něj při jídle hleděla — od určité blízkosti už člověk neví, kdo se na koho vlastně dívá, jako kdyby se pohledy prolnuly podobně jako barvy na akvarelu. Ani se nepodivil, když téměř současně promluvili, ještě s drobečky v ústech. Tak teď tu stojíme, co, poznamenala a on, s rukou ve vlasech, se zároveň zeptal Co se tak může přihodit jednoho nedělního večera, a obě Co se překryla; jen žasl, že navzdory tomu všemu čas ještě plynul — malý zvon v Rietbergu odbil půl dvanácté, dva tóny, jakoby odlomené, návštěvnice mu vzala z ruky talíř a odnesla ho na stůl, měl by se tedy postarat o kávu. Reither přistoupil ke sporáku — tohle nebyla žádná dámská návštěva, to bylo něco úplně jiného, chybělo mu správné slovo, možná ani žádné neexistovalo. Palmová se vrátila do kuchyně, s cigaretami, zapalovačem, popelníkem. Měl by se vysypat, upozornila a on jí ukázal sáček na odpadky, kam vyklopila nedopalky; ještě nakloněná nad odpadem se zeptala, zda mu smí položit jednu velmi osobní otázku, jen souhlasně zamručel, navíc když dosud skoro jiné otázky nekladla, a ona se otočila. To dítě, které v poměru nula ku dvěma prohrálo, co by to bylo?

Reither zvedl víčko konvice, káva už v bublinách vystupovala ze zásobníku; tohle byla otázka Christinina typu, co by bez knih udělal se svým životem, ano, co všechno mohlo skončit jinak, s ním, s ní — byla herečka, naposledy v Ulmu, pila jen kávu a skoro nespala, kouřila a ptala se po smyslu všeho, ale téměř ve čtyřiceti otěhotněla. Holčička, odpověděl a Palmová si vzala cigaretu a sama si zapálila. A na téhle fotografii vypadáte, jako byste přišel o chlapce. A hrál si místo něj. Vydával jste i dětské knihy? Oklepala popel, přestože se ještě skoro žádný nevytvořil, a Reither vzal konvici ze sporáku. Ne, odpověděl. A ani v tom malém knihkupectví, které patřilo k mému nakladatelství, se dětské knihy nevedly. Ani žádní rádcové, průvodce a kuchařky. A už vůbec ne detektivky. Tak jako vy jste ve svém kloboučnictví neprodávala vlněné čepice.

Návštěvnice převzala konvici, podložku a zamířila ke stolu. S takovou koncepcí nemůže žádné knihkupectví přežít. Já jsem s kloboučnictvím aspoň ztroskotala na době. Lidé vycítili, že jejich obličeje jsou na nošení klobouků příliš prázdné. Jen Číňané to vidí jinak. Podařilo se mi prodat všechno jednomu Číňanovi, stačilo to na staré auto. Pak jsem prodala ještě byt, to stačilo, abych se přestěhovala sem. Auto je dokonce vidět z vašeho okna, malý kabriolet, BMW řada tři. Tmavomodrý s béžovými sedačkami a černou střechou. A pořád dobře jezdí.

Přestože tak dlouho stál na zimě? Reither postavil na stůl dva malé šálky s podšálky, celý svůj kávový servis, najednou pocítil srdce, jako při poslední návštěvě kina, ještě ve městě, když se na konci filmu, v titulcích, zcela nečekaně objevilo mezi dabéry Christinino jméno. Sladíte? Cukr neměl, ale Leonie Palmová stejně hned odmítavě mávla rukou. Jednou s ním jel domovník, vysvětlovala, jenom se musel smést sníh. Spojka už ale není v nejlepším stavu. Zato má autorádio ještě přehrávač kazet a můžu si poslouchat svoje prastaré kazety. Stahování střechy také funguje, dokonce automaticky. Už jste někdy jel se staženou střechou?

Ne, přiznal Reither. Vy jste dneska léto přivolala, to snad pro mě? Naplnil šálky a návštěvnice s kabrioletem usedla na jednu ze dvou židlí s lehkým ruměncem na tváři. Pozvedla šálek k ústům, ale ještě se nenapila, jen si porcelánovým okrajem přejela rty. Ne, pro sebe. Mám ráda tyhle šaty a mám ráda tyhle střevíčky. A připadal jste mi jako člověk, který má zapnuté topení. Vyznáte se trochu v autech?

Přistoupil k opět zavřenému oknu a pohlédl na viditelnou část parkoviště — auto s čepicí sněhu bylo její. Umím vyměnit svíčky, pneumatiky, proč? Vrátil se ke stolu a sedl si na druhou židli. Proč? Majitelka vozu odložila šálek. Ále, říkala jsem si, že bychom mohli podniknout malou zkušební jízdu.

Zkušební jízdu — Reither jí dolil kávu —, tu člověk dělá, když chce koupit auto, a já žádné nepotřebuju. Ale mohli bychom jet někam na výlet, zítra k Achenskému jezeru. A kdybychom byli trochu šílení, tak bychom mohli hned.

Možná by stačilo, kdybychom byli jen docela maličko šílení, protože zítřek začíná už za chvíli, slyšíte? Palmová si položila prst za ucho a teď slyšel i on, jako by měl prst za uchem — z kostelíku u Rietbergu zněly poslední z dvanácti krátkých úderů zvonu. Ještě byla neděle, ale hned bude pondělí, byť den nastane jen v kalendáři. Ale nastal. Reither se napil kávy. Potom se oddal malému kalendářnímu podvodu, že zítra je už teď a člověk by vlastně vůbec nemusel být šílený, aby nastoupil do auta a vydal se na výlet. Ale funguje ta spojka?

Jen je potřeba ji pořádně sešlápnout. Dáme si předtím ještě jednu cigaretu? Natáhla ruku, vložil do ní cigaretu, zasunula ji mezi rty, připálil jí, rukou chránila plamínek, i když okno bylo zavřené, on položil ruku kolem její, přestože cigareta už byla zapálená — ten starý, tichý způsob. Pak si také zapálil a pohlédl na ženu, jež s ním chtěla v noci na vyjížďku autem. No, tak tedy, promluvil.

3/

Noc pokročila, nedaleko je den, zněl Reitherovi hlavou verš krásné písničky, kalendářně je to v naprostém pořádku; před dobou dlouhou skoro jako jeden lidský život zpíval v kostelním sboru, než vystoupil z církve, stal se někým jiným, člověkem, který se postavil proti americkým bombám ve Vietnamu a později tím, kdo o tom prodával plamenné spisy, bez výjimky pirátské tisky, a nakonec tím, kdo pro všechny zklamané a přece nadále doufající lovil příběhy jejich let z jazykového moře, málo dobrého, pro mnoho těch, co o to žádali, až nakonec zbyla jen spousta napůl dobrého pro několik jedinců. Vstal a kouřil u okna. Začínal nový den, stejně nepřipraveně, jak někoho často zasáhnou i vlastní slova. No, tak tedy.

Leonie Palmová se postavila vedle něj, s cigaretou v ruce, v ruce, jež byla mladší než ta jeho, jenže o kolik mladší, o pět, o šest let? Samozřejmě mohl být indiskrétní, nemějte mi to za zlé, ale jaký jste ročník — taková spíš úřední formulace. Na co zrovna myslíte? Ozvalo se tiše ze strany, čtyři slova jako předvoj. Reither donesl popelník — kdo se ho na to naposledy zeptal, jistě nějaká žena se slabými nervy, když ještě listoval stránkami jejího rukopisu. Kressnitzová tu otázku nikdy nepoložila, nanejvýš se na něj tak podívala, jeho pravá i levá ruka v nakladatelství, zpočátku sotva víc než administrativní síla, ale s respektem ke knihám, s každou zacházela pečlivě a pomalu se k tomu přidávalo čtení. Zrovna jsem myslel na to, co všechno se člověku může stát. Že my dva tady tak stojíme.

Špatná odpověď, a odpoledne — včera — měl v sobě jasno, šel se projít po cestě, z níž byl odklizený sníh, děti na něj zdálky mávaly; samotný člověk je vždycky nápadný, jako strom v poli. Setkání na procházce by už považoval za troufalost, stejně jako právě položený dotaz na své myšlenky. Vypil šálek a odnesl ho do kuchyňky pro jednoho. Proč vlastně žije sám, zeptala se ho jednou Kressnitzová, odpověděl jenom Proto, místo aby jí pověděl, že vůbec není tak úplně sám, tu a tam má někoho na půl noci, protože také stále znovu, jako by byl idiot lásky, věřil, že čím větší je jeho toužení, tím větší je i jeho právo na vykoupení, ale nebylo. Co je s vámi? Palmová přinesla zbylé nádobí, protáhla se kolem něj k výlevce, takže ucítil její vlasy, nebo si myslel, že je cítí, dokonce i v takových maličkostech člověk zůstal slabý. Se mnou není nic, prohlásil, co je s klíčky od auta, ty musíte přinést a hned byste se také mohla převléknout, to, co máte na sobě, není zrovna to pravé na náš výlet.

Výlet, řekl to teď už po druhé, slovo, s nímž se dá žít, koneckonců výletem do ničeho nezabředne. Uhasil cigaretu ve výlevce, v níž Leonie Palmová myla šálek, a na okamžik na ni pohlédl, tedy oni na sebe pohlédli — ta věta mu vyvstala před očima: Pohlédli na sebe —, zlomek vteřiny, jaký se ve filmu často protahuje, potom se očima vrátila k rukám a on se otočil a zamířil ke skříni, pochybuje, zda je vůbec správně oblečený na noční jízdu. Jediný slušný svetr, který měl, byl šedivý a nepříliš teplý, ale vzal si ho, kromě toho ještě karton cigaret se zbývajícími šesti balíčky, trochu moc na jeden výlet, ale kdoví, možná se auto někde zasekne, když má problémy se spojkou, a bude lepší, když pak bude mít u sebe peníze, ty jsou v kožené bundě, stejně jako všechny ty životně důležité kartičky. Oblékl si svetr a bundu si přehodil přes ruku, tak se vrátil do obývacího pokoje, aby s sebou vzal láhev vody, zbytek sušenek a poskvrněnou knížku, protože na cestách by kniha nikdy neměla chybět, u jídelního stolu skoro vrazil do osoby, kterou sotva znal, měla však už u sebe láhev a sušenky zabalené ve folii. Proviant, poznamenala. A pro klíče od auta bychom měli jít spolu, protože když se teď rozdělíme, mohl by každý z nás ještě dostat rozum. Chcete si vzít s sebou tuhle bundu?

Ano, to jsem měl v úmyslu. Má podšívku a spoustu kapes, byla tady ještě dřív, než existoval internet, takové se dneska už ani nevyrábějí, protože vydrží moc dlouho — Reither zvedl bundu z předloktí, aby ji předvedl celou, a Leonie Palmová odložila všechno, co měla v ruce. Vzala bundu a vklouzla do ní, zvedla límec, aby jí přes něj spadaly vlasy, a strčila ruce do kapes, všechno jedním dechem, tak mu to připadalo, nadechnutím, kterým začal nový den. Safraporte, podivil se, jedno ze slov, která by každé a každému škrtl, ale už je řekl, i když to přešlo do usměvavého, rozpačitého vydechnutí, ale to se už Palmová zatočila, jako kdyby měl vidět, jak jí bunda padne zezadu, a vykročila k němu, s vlasy ještě se pohupujícími nad límcem. Máme všechno, Reithere, cigarety, vodu, sušenky, peníze? Skoro manželské otázky, kousek všedního dne, donesl ještě igelitku na všechny ty věci včetně knihy — ano, mají všechno. Zbývalo už jen zhasnout a zamknout dveře.

Oslovila ho před chvilkou Reithere? Prostě jménem, jako někoho, s kým chce člověk podniknout něco bláznivého, doznívalo to v něm, ale každý se může přeslechnout, když myšlenkami bloudí jinde a jeho už byly u Achenského jezera. Palmová šla před ním, jen o krok, v ruce držela igelitku, které se ujala, ale ten jediný krok stačil vyvolat pocit, že jde za ní, do jiného křídla apartmánů, je jich prý šedesát, různě velkých, ten jeho patří k malým. Viděl její štíhlá lýtka, pohupující se igelitku s knihou a představil si pro ni nový obal, také jen text a jemnou barvu, možná slonovou kost, tmavě orámovanou a na základní barvě světlé ornamenty, jejichž vlnovky se protínaly a křížily, na ploše, v barevném tónu rámečku ještě název, jako jméno zapomenuté strasti.

Chodba do dalšího křídla vyústila ve foyer s pokojovými květinami a hracím koutkem pro nejmladší obyvatele, Leonie Palmová prošla kolem houpačky a indiánského stanu na protější stranu foyeru a zamířila k prvním dveřím, klíč držela v ruce, ale při odemykání zaváhala. Teď bychom si mohli popřát dobrou noc. Nebo pokračovat a neptat se proč — proč vlastně něco děláme, proč jsem u vás zazvonila, proč jste mě vpustil dovnitř, proč jste nechtěl to dítě? Odemkla a vešla do bytu, Reither se za ní díval, na svou bundu a její vlasy na límci, pak pohlédl do indiánského stanu. Na zemi tam ležely dílky lega, mezi nimi mikina s obrázkem Lvího krále na přední straně, zřejmě zapomenutá. Klekl si a spojil několik dílků, základnu s věží; naklonil se nad malou mikinu. Byla cítit postelí, banánem, vlasy. Životem, ale to by nenechal v žádné knize; velká slova se píšou tak strašně snadno, lego-slova. Věže v jeho dětství byly ještě z pivních tácků, statické zázraky. Za ním klaply dveře, vstal a otočil se. Leonie Palmová s velkou taškou přes rameno byla připravená na cestu. Pod jeho bundou měla pořád ještě letní šaty, na nohou vážkové střevíčky, jen ji teď hřály ještě legíny; Reither však upřel zrak na velké sluneční brýle, které měla ve vlasech, jako kdyby chtěli jet bůhvíkam, a smeták, který držela v ruce. Musíme smést z auta sníh, vysvětlila. Až motor naskočí, dojedeme nahoru k Achenskému jezeru. Tam si počkáme na východ slunce, nebo co myslíte?

Co myslel — myslel si jen něco v tom smyslu, že existují i nestatické zázraky, výškové lety. Ano, východ slunce, proč ne, odpověděl. Ovšem nahoře u jezera budeme už za hodinu a slunce vyjde až v sedm, musíme tedy buď mrznout v autě, nebo jet dál. I dobrý nápad má své následky. Smím vzít ten smeták? Dala mu smeták, solidní kousek, a teď šel o krok napřed on, ke schodišti vedoucímu do haly bytového komplexu. Pouze tam byly vchodové dveře celou noc otevřené, protože celou noc někdo seděl v recepci. Jeho návštěvnice — výraz, který se už vůbec nehodil — se zastavila na odpočívadle. Myslíte si, že jsem ten nápad s cestou dostala bez dalšího přemýšlení? Prosím — pak mi jen smeťte sníh z auta a já pojedu sama a uvidím východ slunce bez vás.

Pojedeme spolu, prohlásil Reither. Ale co pak budeme — odmlčel se, jako by se mu na ústa přitiskla ruka, a seběhl ze schodů, jako by mohl ta slova ještě chytit; kdypak se on ztratil v houštinách jazyka, nedokončil větu, a teď se mu to stalo, v knihách by to byly tři tečky, tečky, jimž se vždycky bránil. Zvedl smeták a kývl k recepci. Krasavice z dětské bible měla návštěvu, její plavovlasá kolegyně se zřejmě právě vrátila z večerního volna. Aster stála za recepčním pultem a poslouchala, co Marina o svém večeru vypráví. Přistoupil k nim a zeptal se, jestli ještě nahoře, na začátku údolí, sněžilo, chtějí ještě někam jet a musí nejprve odmést sníh z auta. Bulharka ukázala na své elegantně zelené semišové kozačky, Ne, nesněžilo, ale je mráz, jestlipak auto půjde hned nastartovat, když delší dobu stálo?

Jestli to bude problém, můžeme zatlačit — Eritrejka vzala z opěradla židle větrovku s kapucí. Nebude to první auto, které tlačím, prohlásila a dala tím znamení k odchodu; pomoc teď nabídla i Bulharka. To je od vás velmi laskavé, poděkoval Reither a malé procesí se vydalo na cestu. V čele šla Leonie Palmová, za ní dvě víly z recepce — to také nebyla úplně ryzí slova, přesto vystihovala jeho náklonnost k nim — , a on se smetákem v ruce vykročil ven jako poslední, kolem hodin, které ukazovaly také teplotu a datum. Byla noc na dvacátého druhého dubna, teplota na nule, není divu, že nebe bylo křišťálově jasné. Se zakloněnou hlavou šel za ostatními, Bulharka zpomalila, až se ocitla vedle něj a ukázala na kapuci své kolegyně. Aster už v noci roztlačila v poušti pick-up, sdělila mu. Často celé dny stály a baterie byla hodně slabá, tak museli všichni tlačit. Dokud se nedostali ke svahu duny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příhoda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.